‎UN SERIAL NETFLIX
‎Din episodul anterior…
‎Henry Forty Quinn-Goldberg.
‎Suntem o familie.
‎Acum, că a sosit copilul,
‎măcar purgatoriul ăsta a căpătat sens.
‎Bună, Natalie. Bună.
‎Nu sunt cu tot sufletul aici.
‎Cum să fiu când mi l-ai furat?
‎Nu. Soț, tată… Nu pot.
‎Regret, căutam doar un prieten.
‎În Madre Linda, fiecare își găsește calea.
‎Cu Sherry și mafia ei?
‎Îți va fi mai ușor dacă te acceptă.
‎- Am fantezia asta, să am o patiserie. ‎- Am un spațiu disponibil.
‎Sună-mă dacă vrei să-l vezi.
‎Natalie, voiam să văd spațiul ăla.
‎O să pui locul pe picioare cât ai clipi.
‎Ar putea avea un succes nebun. Ce zici?
‎Love, ești bine?
‎Joe, cred că avem nevoie ‎de terapie de cuplu.
‎Ce vă aduce la mine?
‎- Poftim?! ‎- Nu-l trezi.
‎Love, ce ai făcut?
‎Dar tu ce ai făcut?
‎Ne-am certat.
‎Evident, altfel nu ați fi aici.
‎Da, l-am prins că mă înșală.
‎Ce bine, direct la subiect!
‎E în regulă, Henry. ‎N-o să pățești nimic, promit.
‎Ți-am zis că nu a fost nimic.
‎Doar s-a dat la mine.
‎Ai păstrat o cutie.
‎Știu ce înseamnă asta.
‎Te cunosc.
‎Așa că ai omorât-o?
‎În fapt, nu am înșelat-o.
‎În fapt?
‎L-am prins pe punctul s-o facă. ‎E același lucru.
‎Diferența e că eu aproape că am făcut-o,
‎iar ea a făcut deja ceva groaznic.
‎Nu pot să o și spun, așa că sunt ăla rău.
‎Nu spun că nu am nicio vină.
‎Dar a luat-o razna.
‎Ce înseamnă „razna”?
‎Tu ești psihologul, spune-ne tu.
‎S-a pierdut cu firea…
‎și a spart o vază.
‎O vază…
‎- Era neprețuită. ‎- Ba ieftină și vulgară.
‎E imposibil de restaurat.
‎Nu te împotrivi, nu agrava lucrurile. ‎Nu se știe cum va reacționa.
‎Bine.
‎Am spart o vază.
‎Problema e că, uneori, sunt vulcanică.
‎Ce faci?
‎Telefonul ei, Love, poate fi urmărit.
‎Te-ai gândit la asta înainte să înfigi ‎toporul în vecina noastră?
‎Nu, nu am plănuit așa ceva, ‎ca o psihopată.
‎Eu… la dracu'!
‎Mai e și asta, da.
‎Eu…
‎- Am semnat contractul pentru patiserie. ‎- Pentru scena crimei adică?
‎Dă-mi-l!
‎Am zis că o să dea bine, ‎am un motiv să fiu aici.
‎Știu că trebuie să o rezolvăm, ‎dar nu puteam să plec
‎și să risc să vină cineva aici, iar acum…
‎- Avem timp să mușamalizăm tot. ‎- Nu avem, nu există așa ceva.
‎Nu mă pricep la așa ceva. M-ai înghesuit.
‎- Încercam să protejez familia noastră. ‎- Lasă-mă să mă concentrez!
‎Mă ocup eu!
‎Aveți copil mic, nu?
‎- Da. ‎- Da, pe Henry.
‎- Uneori îi spunem Forty. ‎- Îl cheamă Henry.
‎Un terapeut bun ar săpa ‎să vadă de ce copilul e botezat
‎după fratele toxicoman mort.
‎Deci, Joe, cum ți se pare ‎tranziția în rolul de părinte?
‎Un amestec de groază și eșec. ‎A, da, și cu ceva crimă.
‎E minunat.
‎E o provocare.
‎- Pentru amândoi. ‎- Pentru mine mai mult.
‎A fost… și o să recunoască,
‎ușor detașat de ce avem de făcut.
‎Mă întreb de ce, de ce nu e implicat?
‎De ce nu încearcă?
‎- Dar am încercat. ‎- Adică ai fost complet implicat?
‎Când ești aici doar 50% din timp?
‎Ca la carte. Acum e vorba ‎de mine și de Henry,
‎nu de ea.
‎Bine, Love. Avem nevoie de o poveste.
‎De un motiv.
‎Era nesigură și nefericită
‎- …și s-a sinucis. ‎- Cu un topor?
‎A căzut de pe o stâncă. Nu știu!
‎Trebuie să dispară.
‎Să nu fie găsită vreodată și autopsiată.
‎Telefonul, iPad-ul, mașina… ‎nu pot fi ascunse.
‎Trebuie să le mutăm
‎undeva, iar corpul, altundeva.
‎Bine.
‎Unde?
‎E o pădure
‎la 30 de minute.
‎O îngropăm în pădure.
‎A funcționat perfect cu Candance.
‎Cred că îmi poartă ranchiună ‎pentru relațiile anterioare.
‎Păi, sincer, urmezi un tipar.
‎Nu pune botul, nu.
‎Și tu nu?
‎Chiar vrei să-mi arunci asta în față acum?
‎Bine, bine. ‎Hai să vedem cum am rezolvat-o!
‎Ce ai făcut cu cadavrul ei? ‎Dar cu al lui Delilah?
‎- Nu spui niciodată ce faci. ‎- Ți-am mai zis, m-am ocupat de ele.
‎Iar eu te întreb cum anume.
‎E mai sigur dacă nu știi, bine?
‎Mama naibii! Bine.
‎În L.A., era tipul ăsta, Jasper…
‎Mă căuta ‎din cauza datoriilor lui Will Bettelheim.
‎Trebuia să dispară.
‎- Și ce ai făcut? ‎- L-am tranșat.
‎- Cum? Cu fierăstrăul? ‎- Da.
‎Mai trebuia… Până la urmă, a trebuit…
‎În final, mașina de tocat carne ‎a fost singura cale.
‎La Anavrin?
‎- Da. ‎- Doamne Dumnezeule!
‎Mă iei peste picior?
‎- O foloseam tot timpul! ‎- Tu ce idee ai?
‎Ai una mai bună? Evident că nu!
‎I-ai făcut felul vecinei la nervi.
‎Fără să te gândești la consecințe. ‎Uită-te bine!
‎Asta? Asta e opera ta.
‎Love, ne-ai pus familia în pericol.
‎- Unde te duci? ‎- Să mă ocup de copil.
‎Te poți ocupa tu de Natalie. ‎Oricum îți păsa mai mult de ea.
‎- E în regulă, gata. ‎- ‎M-am înșelat, Natalie.
‎Am crezut că îmi ameninți căsnicia.
‎Adevărata problemă, însă, e nevastă-mea.
‎- Nu știm încotro s-o apucăm. ‎- Tu nu știi.
‎E posibil să fie cazul amândurora, ‎dar când folosești „noi”,
‎nu lași loc experienței individuale ‎pentru niciunul.
‎„Noi” e o codependență ‎care pretinde că e iubire.
‎Sunt…
‎- Scuze. ‎- Nu e cazul.
‎Nu știi să comunici sănătos,
‎fiindcă nu ai avut un model.
‎Ce amuzant, deja dăm vina pe părinți!
‎O să fiu sinceră.
‎Nu cred că cearta asta are vreo legătură ‎cu infidelitatea.
‎Nu?
‎- Nu? ‎- Nu tocmai.
‎Știți despre ce e vorba?
‎Încă nu, dar continuă.
‎De ce nu îmi spui prin ce ai trecut tu,
‎după această ceartă.
‎- Păi… ‎- De fapt…
‎Aș vrea să-l aud pe Joe prima dată.
‎Da?
‎Poate că simte inechitatea dintre noi.
‎Așa cum am mai zis, nu urma ‎să se întâmple nimic cu femeia asta.
‎Însă, după ceartă,
‎m-am simțit obligat…
‎să scap de ea pentru totdeauna.
‎„Obligat”?
‎Forțat.
‎De către soția ta?
‎Da.
‎Și cum te-ai simțit?
‎Să o ia dracu'! Ducă-se, ducă-se tot!
‎Ducă-se și cine a făcut sacii!
‎Unde e linia perforată? Care e capătul?
‎Ar trebui s-o las pe Love să suporte ‎consecințele, dar știe ce am făcut eu.
‎Mă știe. Ducă-se naibii de căsnicie!
‎Bine, Natalie.
‎Asta e povestea dispariției tale.
‎Îi prezinți spațiul soției mele.
‎Semnează contractul.
‎După o oră, îi dai mesaj soțului.
‎MĂ DUC SĂ VĂD UN SPAȚIU ‎ÎN BOULDER CREEK.
‎Fără emoji-uri, fără emoții, ‎exact ca restul mesajelor voastre.
‎Sunt seci.
‎Spațiul e o cabană de care te ocupi.
‎La 30 de minute, lângă pădure.
‎Mașina, telefonul, iPad-ul
‎și toate funcțiile lor de localizare
‎vor indica drumul pitoresc ‎pe care îl faci.
‎Trupul tău va ajunge în altă parte, ‎dar mai discutăm despre asta.
‎Mama naibii de treabă! Viață de rahat!
‎Nu. Oprește-te. Gândește-te la Henry.
‎Nu am voie să greșesc.
‎Natalie, ideea e că,
‎deși lucrurile tale vor ajunge la cabană, ‎tu o să dispari.
‎Ultimul mesaj către sora ta va sugera ‎că ești profund nefericită
‎și va lăsa loc de interpretare.
‎Zvonul: ți-ai părăsit oare soțul distant?
‎Ai fost răpită? Ți-ai luat ‎o nouă identitate? Cine știe?
‎Iar în eventualitatea ‎că există camere de monitorizare…
‎Deci ai terminat-o cu cealaltă femeie ‎și te simți…
‎Castrat.
‎Asta e problema, soția ne-a lăsat pe noi ‎să facem curat.
‎Natalie, tu și dispozitivele tale ‎vă despărțiți.
‎Te duc undeva unde n-ar opri nimeni viu.
‎Iar pe urmă… ‎trebuie să găsesc un loc ideal
‎să te las pentru totdeauna.
‎Să te îngrop în pădure ‎e cea mai bună variantă.
‎Dacă voia ca ea, trebuia să se ocupe.
‎Nu mă reprezintă deloc.
‎Eu am lăsat în urmă toate astea.
‎M-am schimbat. Știi ce e haios?
‎Pentru Love. Pentru ea.
‎Voiam să fiu pe potriva ei. ‎Și ia te uită la mine acum!
‎Îmi fac griji pentru Henry.
‎Nu o mai recunosc pe Love.
‎Nici măcar pe mine.
‎Poate că intuiseși tu ceva, Natalie.
‎Copiii nu sunt cătușe.
‎Când termin de strâns în urma ei, ‎îmi fac bagajele,
‎îl iau pe Henry și mă car naibii!
‎Voiai să mă părăsești?
‎Ești nebun?
‎Nu.
‎Trebuie să asculți.
‎Ascult, fiecare cuvânt chiar. Cum…?
‎Între reacție și răspuns e o diferență.
‎Ultimul e chibzuit, primul e impulsiv.
‎De ce mă consideră toți impulsivă?
‎Cine sunt „toți”?
‎E chiar bună la ce face.
‎Te mai face și altcineva să te simți așa?
‎GATA?
‎Bună dimineața. Alo?
‎Bună, mamă.
‎Hei.
‎Forty cel adormit.
‎Ce comoară ești, așa e?
‎De ce nu mi-ai răspuns?
‎Am fost ocupată.
‎Am semnat pentru un spațiu ‎să fac o patiserie în oraș.
‎- O patiserie? ‎- Da.
‎Trebuie să mă duc la piață. ‎Poți sta cu el?
‎Ar trebui să doarmă nițel. ‎Vreau să fac aprovizionarea.
‎Stai așa! O patiserie?
‎- Într-un oraș axat pe keto? ‎- Da, îi convertesc eu.
‎Ți-am zis eu legat de banii familiei.
‎O să ne descurcăm noi.
‎Adică
‎nu îți pot garanta ‎că te pot ajuta financiar cu contractul.
‎Mamă, asta e cu totul altceva.
‎E un contract pe trei ani ‎cu o garanție imensă.
‎Ți-aș fi zis dacă m-ai fi întrebat.
‎Ai un alt episod cumva?
‎Episod?
‎Știi, mi se pare că ești impulsivă.
‎Și de ce
‎dor atât de tare etichetările astea?
‎E ca și când
‎nimeni nu mă înțelege.
‎Ce fac, cum fac.
‎Vreau doar să fiu un bun părinte ‎pentru copilul meu.
‎Iar asta înseamnă să fac mai mult.
‎Rămâi la ideea că nu te înțelege nimeni.
‎La naiba! E greu să fiu furios când e… ‎Ce e de neînțeles?
‎E ușor de înțeles, ‎mai puțin latura ucigașă.
‎Asta poate fi înțeles? ‎Sunt vinovat că nu vreau să înțeleg?
‎Tocmai mi-am amintit un moment.
‎Eram la magazin.
‎- La naiba! ‎- Te ajut eu.
‎- Poftim, vrei să…? ‎- Mulțumesc.
‎- Te ajut? ‎- Nu, mersi.
‎Bine.
‎Fără rușine.
‎Da.
‎Mă specializez în studii de gen ‎și feminism, dacă te consolează.
‎Studii de gen, sexualitate și feminism.
‎Țin să am fluență.
‎- Frumos. ‎- Da.
‎Sunt Theo. Cum te cheamă?
‎Sunt căsătorită. Jumătate din cumpărături ‎sunt pentru copil.
‎Da. Dacă e să știu ceva despre bebeluși
‎e că adoră drojdia.
‎Se îndeasă cu așa ceva.
‎- E pentru patiseria pe care o deschid. ‎- Serios! Unde?
‎- Main Street, aproape de piața centrală. ‎- Bine.
‎- Unde era înainte ‎Sweet Dreams. ‎- Da.
‎Înainte era „Curry pentru acasă”.
‎Așa că jocul de cuvinte e obligatoriu.
‎- Bine. ‎- Da.
‎- Ești de aici? ‎- Da.
‎Iar tu ești nou-sosită în oraș.
‎Încă nu te-au convertit, văd.
‎Felicitările mele!
‎Da, mie îmi curge L.A. prin vene.
‎La naiba, fato!
‎Oraș nou, copil mic,
‎patiserie nouă, un corp superb.
‎Le ai pe toate, așa e?
‎Plata.
‎Ce ai simțit când acest străin ‎ți-a acordat atâta atenție?
‎Vină.
‎Fiindcă m-am simțit bine.
‎Apoi tristețe,
‎fiindcă nu voiam atenția unui străin.
‎O voiam pe a soțului meu.
‎Și uite așa, e iar victima. ‎Capodoperă de-a dreptul!
‎Ție cum ți se pare situația?
‎Mă simt flatat.
‎Dar chipul tău spune altceva.
‎Mie mi se pare că îți repugnă.
‎Mă trădează fața asta nenorocită.
‎Nu. Poftim? Nu.
‎Nu. Știu că nu am fost tocmai prezent
‎în ultimul timp.
‎Să fii părinte e o adaptare.
‎Dar sunt…
‎- Sunt aici, nu? ‎- Așa e.
‎Poate că asta e deja o concesie radicală,
‎ținând cont că erai gata să pleci de tot.
‎De ce nu ai făcut-o?
‎De ce?
‎Poate că o să-l duc pe Henry ‎într-un loc idilic, exact ca aici.
‎Să fie frumos, liniște…
‎Puteai să mă ajuți să dispar, Natalie, ‎dar acum eu te fac să te evapori.
‎Timp de o zi, soțul tău nu va bănui nimic.
‎Rămâne doar mesajul criptic către sora ta,
‎apoi mă plimb niște kilometri, opresc ‎pe careva să mă ia și fac bagajele.
‎Ce e asta?
‎Să mă culc cu vecinul plictisitor?
‎„‎Vecinul plictisitor”?
‎Doar atât eram eu pentru tine?
‎Asta erai tu?
‎O casnică neliniștită? Un stereotip? ‎Poate că Love avea dreptate.
‎Nu, nu avea dreptul să te ucidă. ‎Dar lucrurile o puteau lua razna rapid.
‎Poate că o făceam de oaie. ‎Poate Love avea dreptate.
‎MERG SĂ MEDITEZ.
‎- ‎La naiba. ‎- Nu e o întrebare capcană.
‎De ce nu ai fugit?
‎Păi fiindcă…
‎Nu m-am putut convinge ‎că lui Henry i-ar fi mai bine.
‎Are nevoie de noi amândoi.
‎Deci ai stat pentru copil, ‎nu pentru soție.
‎Din păcate, asta a fost tot azi.
‎Vă dau teme.
‎„Cum să vorbim”.
‎Exercițiul de ascultare va ajuta ‎la structurarea discuțiilor dificile.
‎Încetinești, răspunzi,
‎- …nu reacționezi. ‎- ‎Asta e tema lui Love.
‎A mea e s-o împiedic ‎s-o ucidă pe terapeută.
‎Aș vrea să vă văd cât mai repede,
‎ținând cont că aveți o alegere de făcut.
‎Așa de rău e?
‎Vreți să vă spun dacă e cazul sau nu ‎să rămâneți împreună.
‎Adevărul e că cel mai simplu ‎e să încheiați căsnicia.
‎Oricare dintre voi o poate face ‎diseară chiar.
‎Trebuie să alegeți să rămâneți împreună ‎până la moarte,
‎iar asta presupune multă voință
‎și ceva pentru care să luptați amândoi.
‎Până acum, vă luptați între voi.
‎Aveți nevoie de un scop profund.
‎Henry, măcar pentru el…
‎Și nu spune „Henry”.
‎Dacă copiii erau îndeajuns ‎pentru o căsnicie,
‎nu am mai fi avut părinți divorțați.
‎Mama naibii!
‎Ce e mai rău decât terapia de cuplu?
‎Să te întorci după acasă.
‎De fapt, fișa de lucru a terapeutului ‎e despre ascultare.
‎Ar fi utilă dacă ne-am mai vorbi.
‎Tortul de nuntă al lui Sherry a fost ‎cu lămâie și zmeură.
‎Cred că chestiile alea ‎fără gluten și zahăr,
‎brioșele nefericirii, ‎sunt o variantă sigură.
‎Petrecerea de la Andrew și Jackson.
‎Mai mergem? Crezi că…?
‎Stai așa, ai de făcut bagaje ca să fugi?
‎Îmi pare rău. Să mai încerc o dată.
‎CUM SĂ VORBIM
‎Eu nu aud decât
‎că noi și Natalie ar trebui ‎să fim singurii
‎care nu participă azi, ‎în mod misterios, la petrecere.
‎Nu e mai bine.
‎- Nu asta spuneam. ‎- Nu?
‎Eu aud că ți-ai dori puțin timp singură.
‎Așa că îl iau pe Henry ‎și te las să lucrezi.
‎Nu asta am spus.
‎Iarăși voi doi!
‎Da, iarăși noi.
‎Poftim.
‎Ai citit rapid.
‎Să găsesc o altă femeie frumoasă ‎să-ți recomande alta?
‎Deja am găsit una.
‎Speram să-mi arăți secțiunea ‎cu cărți rare.
‎Ce te face să crezi că avem una?
‎Liftul pentru cărți sugerează un subsol
‎în care un amărât are grijă ‎de cărți valoroase.
‎Însă bănuiesc…
‎Momentan nu e nimeni jos.
‎Da, bine.
‎Poate ne poți conduce?
‎O să terminăm repede.
‎Promit.
‎Și iată-ne!
‎Aoleo, săracele cărți!
‎Cauți ceva anume?
‎Știi ce, o să știu când văd cartea.
‎Te superi dacă mă uit?
‎- Te rog. ‎- Bine.
‎Parcă nu lucra nimeni aici.
‎Mai lucrez eu uneori.
‎Când nu e aglomerat.
‎Interesant. Să conversăm!
‎Deci ești artistă?
‎Sunt o bibliotecară care desenează.
‎Mi se pare că e ceva mai mult.
‎Mai e și altceva în afară ‎de cărți de știință victoriene?
‎Bine, băgăciosule.
‎Uneori ilustrez cărți.
‎- Pe lângă serviciu. ‎- ‎Bingo‎.
‎Îți pot vedea undeva lucrările, ‎poate online sau…?
‎De ce?
‎- Scrii cărți de copii? ‎- Nu, sunt doar cunoscător.
‎Asta e.
‎Wildflowers of New York.
‎Preferi o carte veche de un secol ‎despre grădinărit uneia noi?
‎Nimic nu bate clasicii. ‎O aduc în câteva zile.
‎Nu. Astea nu se dau acasă.
‎Bine, o citesc sus.
‎Se va calma repede, nu e așa, Henry?
‎E în regulă, ia-o.
‎- Mulțumesc mult. ‎- Sigur.
‎Mă bucur că cineva mă sprijină.
‎Furtul nu e situația ideală, evident.
‎Dar Ellie are nevoie de bani, ‎iar eu nu mă pot atinge de banii Quinn
‎de teamă să nu afle unde e.
‎Și să fim cinstiți, e tare bine ‎când rezolvi ceva.
‎Mai ales când totul pare de nerezolvat.
‎La naiba, știam eu că am întârziat.
‎Pentru ce lupt? Pentru ce lupt?
‎- Oare asta e viața pe care mi-o doresc? ‎- Bună.
‎- Bine ați venit! ‎- ‎Mai nasol decât petrecerea asta
‎e doar una de bogați.
‎LABORATORUL SECRET AL LUI HUDSON
‎Mai la dreapta.
‎Încă puțin.
‎Ați ajuns devreme!
‎Bună. Da, eu…
‎- Am zis că… ‎- E în regulă.
‎Majoritatea au venit să ajute.
‎Da, o să… O să las astea undeva.
‎Băieți! Ia uitați cine a venit!
‎- Hei! ‎- Joe! Hai să te îmbeți!
‎Încetați. Serios acum,
‎- …cât de beat vrei să fii? ‎- Love!
‎Nu credeam că vii azi.
‎- Aseară ai plecat repede. ‎- Da, îmi pare rău că am dispărut.
‎Mama era cu copilul, ‎iar Dottie are termen limită.
‎Alcool? Pastile?
‎Nu judec, să știi. Nu pot ‎decât să-mi imaginez prin ce a trecut.
‎Aș putea să plâng acum. Având gemeni…
‎Și să pierzi unul e ca și când ‎i-ai pierde pe amândoi.
‎Am făcut brioșe.
‎- Tu le-ai făcut? ‎- Sunt superbe.
‎Da. Deschid o patiserie, ‎ceva mic și cochet pe Main Street.
‎Îmi place ideea.
‎Ești tare curajoasă!
‎Ai auzit că locul nu a prea avut succes.
‎Dar nici nu ai fost tu acolo, mămico.
‎Speram să fiți șoriceii mei de laborator.
‎Nicio grijă, materia primă e organică, ‎și nu au mai nimic.
‎Lămâie și zmeură.
‎Știi, pe mine nu mă pasionează combinația.
‎- Deja am atins limita azi. ‎- Eu sunt în fasting.
‎Să îmbrăcăm copiii.
‎Să-l ia naiba de ficat!
‎70% din clearence are loc ‎în țesutul periferic.
‎Așa se distrează lumea aici: ‎productivitate glorificată.
‎Vreau ce mai bine pentru fiul meu. ‎E limpede, e mult peste orice,
‎însă trebuie să existe ‎și o variantă mai bună.
‎Concluzia, 45 de minute de orgasm.
‎- Nu cred! ‎- Tare. Investesc.
‎Ce am învățat în ultimele 10 minute:
‎ejacularea afectează concentrarea, ‎iar Caryabrevetat„injacularea”.
‎Sherry m-a poreclit „armăsarul”.
‎Iar Gil e cam tot la fel de neintegrat ‎ca mine.
‎După cum trage aer în piept de câte ori ‎Cary pronunță „ejaculare”,
‎aș zice că Gil a așteptat până după nuntă.
‎- Tati! ‎- ‎Mersi, micule intrus.
‎Hei, te distrezi? ‎Vreau să cunoști pe cineva.
‎El e Joe. Joe, ea e Zoe.
‎Te-am văzut la bibliotecă. ‎Le citesc celor mici acolo.
‎Ar trebui să vii cu Henry.
‎Putem lua aceeași mașină.
‎Prefer să pierd un deget decât să merg ‎cu Neville Poponeață mormon.
‎Momentan, nu văd nimic ‎care să merite să lupt.
‎- Doamne! ‎- Cântecul de sirenă al lui Sherry.
‎Ne cheamă datoria.
‎Nu mânca zahăr! Iubire, nu!
‎Mergi, mă uit eu la micuț.
‎Da? Bine. Mersi.
‎- Nicio problemă. ‎- ‎Ce tip cumsecade!
‎Poate că încă caut motive să fug.
‎Ia aia… Nu, scumpete. Vai, scumpete, nu!
‎Love, le-ai ridicat glicemia.
‎- Nu, nu conțin zahăr. ‎- Dar zmeura conține.
‎Nu le dăm fructe. Haide!
‎Hai, dragilor, pe aici!
‎Cary, îmi cer scuze.
‎E în regulă, sunt copii.
‎Lasă, că-i dau nevestei știi tu ce ‎mai târziu.
‎O să uite cu totul.
‎Nicio grijă. Gemenii poartă inelele vitale ‎de la Matthew.
‎Matthew…
‎Vezi?
‎Pulsul și glicemia sunt normale.
‎INEL VITAL
‎Are cumva GPS?
‎O, da! Lasă în seama lui Matthew așa ceva.
‎Nu dă doi bani pe sănătatea ta, ‎îl interesează datele.
‎Nu e un instrument exact, ‎dar îți oferă ce îți trebuie.
‎- Toți le purtăm. ‎- ‎Nu.
‎Nu.
‎Dacă Matthew are acces la inelul ‎lui Natalie, o să știe exact unde e.
‎Crezi că s-a văzut că i s-a oprit inima?
‎- Nu l-am inventat eu. ‎- Stai!
‎Hei, omule!
‎Nu, ascultă-mă. Oprim producția.
‎Încă nu și-a dat seama, ‎dar e doar o chestiune de timp.
‎Natalie lipsește de peste 24 de ore. ‎Fereastra se închide rapid.
‎- Ce? Îl iei cu tine? ‎- Vrei să-l lași în mașină?
‎Am fi părinți iresponsabili.
‎Să vadă cum dezgropăm un cadavru?
‎Momentan nu percepe așa ceva ‎și ar trebui să știi asta.
‎Nu aud decât că, deși fac tot ce pot ‎ca să îmi salvez copilul,
‎ceea ce fac nu e suficient.
‎Oare e important acum?
‎La naiba!
‎De ce arată așa?
‎A trebuit să-i scot dinții.
‎Da, corect, amprentele dentare.
‎Unde i-ai pus?
‎Dinții? Nu vreau să dau de ei prin casă.
‎Nu o să dai. E mai bine să nu știi.
‎- Ce e? ‎- Mai bine aștepți cu Henry, în mașină.
‎Să știi că suport, fă-o odată!
‎O să vedem.
‎E spart. Poate e de bine.
‎Poate s-a spart în patiserie, ‎când a căzut.
‎Și dacă nu e așa?
‎Oricum trebuie s-o mut, ‎nu poate rămâne aici.
‎- Așa că… ‎- Da.
‎Am pus inelul pe chiuvetă, ‎să pară că s-a spălat pe mâini.
‎Și acum?
‎Știu unde mergem.
‎Avem nevoie de o soluție permanentă. ‎Suntem la periferie.
‎Mâine se toarnă o fundație.
‎Betonul e o soluție permanentă.
‎- Cum ai știut că o s-o mutăm? ‎- Nu am știut.
‎Am trecut pe lângă ieri și m-am uitat, ‎să am un plan de rezervă.
‎Și câte mai ai?
‎Ai condus inventariind mental
‎locurile în care poți scăpa de cadavre?
‎Ținând cont de cine e soția mea, da.
‎Mă simt constrâns s-o fac.
‎Deci eu sunt psihopata.
‎Cum ai scăpat așa repede de ea? ‎Cum ai știut unde?
‎- Ce anume plănuiai? ‎- Ce insinuezi?
‎De ce face asta acum? ‎Trebuie să ne ocupăm de cadavru.
‎Dacă așa arată parteneriatul, ‎mai bine singur.
‎- Love? ‎- De ce nu mă mai iubești?
‎- Știi de ce, dar refuzi s-o spui. ‎- Nu știu ce vrei să spui.
‎Mi-ai pus cangea la gât ‎și ți-am zis că sunt gravidă.
‎Am continuat ca și când ‎nimic nu s-ar fi întâmplat.
‎Nu, nu e așa! A fost doar ‎un moment prost pentru amândoi.
‎- A fost acum o viață de om. ‎- Să te ia naiba!
‎Te porți de parcă ești neprihănit,
‎ca și când tu ai motive ‎când faci așa ceva.
‎Dar eu sunt nebună când o fac, nu?
‎Sunt o psihopată maniacă.
‎Dar, nu, stai așa,
‎acum e mamă, nu merge să-i iau gâtul!
‎El e singurul motiv ‎pentru care eu trăiesc.
‎Cum crezi mă simt? ‎Nu pot avea încredere în tine.
‎Nici eu în tine!
‎Încercam să…
‎Da, am făcut chestii, așa e!
‎Dar m-am străduit să fiu mai bun, ‎nu mai sunt același om.
‎Dar acum,
‎o să îngrop cadavre până la 70 de ani!
‎Fiindcă dacă nu sunt implicat mereu 100%,
‎o să tot omori oameni!
‎Dacă nu te satisfac, tu o să mă ucizi.
‎Ai spus asta cu voce tare?
‎Vreau să mă ascultați atent.
‎Jumătate dintre clienții mei căsătoriți ‎s-ar ucide între ei.
‎E normal.
‎Iar vestea și mai bună
‎e că nu o să vă omorâți reciproc.
‎Sunteți orice altceva în afară de ucigași.
‎Tensiunea dintre voi e un semn bun.
‎Nu vă luptați pe cine are dreptate, ‎ci pentru viețile voastre.
‎E mult mai profund. Nu?
‎- Mai înspăimântător. ‎- Joe.
‎Ai avut vreun moment ‎în care să simți că ești violent
‎cu Love în cearta voastră?
‎De câteva ori.
‎Nu, sunt însărcinată!
‎Nu sunt un om violent.
‎Și dacă uneori ești? ‎Dacă asta e ceva, de fapt, normal?
‎Oprește-te!
‎Nu vreau să fac rău nimănui.
‎Te cred.
‎Deci ce se ascunde sub furie?
‎Teamă.
‎Teamă că…?
‎Joe, rămâi la gândurile violente.
‎Ești defect! N-aș putea să te iubesc.
‎Ești nebun!
‎Ce ai făcut? Ce?
‎Dacă cineva…
‎mă vede…
‎- De ce arată așa? ‎- A trebuit să-i scot dinții.
‎Dacă cineva mă vede cu adevărat…
‎va pleca.
‎De tot.
‎Dar tu, Love?
‎Când te-ai mai simțit așa ‎cum te face Joe să te simți?
‎Când simt…
‎- …că protejez. ‎- Și ce anume protejezi?
‎- Familia mea. ‎- De ce neapărat familia?
‎Asta faci.
‎Și ce primești de la familie?
‎Nu știu.
‎O familie ar trebui…
‎să te iubească necondiționat.
‎Și de ce e atât de important?
‎De ce trebuie să fie ‎iubire necondiționată?
‎Fiindcă dacă cineva…
‎m-ar vedea…
‎cât de teribilă pot deveni…
‎Ar pleca de tot.
‎Pot spune că aveți în comun
‎o teamă de abandon profundă, ‎de genul ucide sau fii ucis.
‎Evident vorbesc metaforic.
‎Când urmăm asemenea tipare similare,
‎e foarte greu să-l vezi pe celălalt,
‎fiindcă e ca și când ‎te-ai uita într-o oglindă.
‎Vorbim despre ce e mai rău. ‎De ce mă simt ușurat?
‎Deci cum…
‎Îmi cer scuze, eu și Joe,
‎cum ar trebui să facem relația ‎să funcționeze?
‎E cuvântul perfect.
‎Să funcționeze. Despre asta e vorba.
‎Renunțați la iubirea necondiționată. ‎Nu există.
‎Putem fi de acord să facem ‎tot ce putem mai bine.
‎În cele mai frumoase căsnicii,
‎fiecare își provoacă partenerul zilnic
‎să devină o versiune mai bună a sa.
‎- Adică se ceartă mereu. ‎- Sigur.
‎Dar oare e ceva rău?
‎Nu sunteți doi adversari în ring.
‎Sunteți în aceeași echipă,
‎luptați pentru același lucru.
‎Sună bine.
‎Să am pe cineva în echipă.
‎Da.
‎Da, sună bine.
‎Așa.
‎Știți ce nu vi se spune ‎despre coechipieri?
‎Că și sexul e mai bun.
‎De genul pe care nu-l descrieți ‎prietenilor necăsătoriți.
‎Pasiunea e alimentată ‎de încredere profundă.
‎E ceva primar.
‎O echipă.
‎Oare asta am putea deveni? ‎Sună tare frumos.
‎Love mă cunoaște mai bine decât oricine.
‎Încep să înțeleg de ce asta ‎mă sperie atât de tare.
‎Joe. Joe!
‎- Hei. ‎- Ce, ce e?
‎Uite!
‎Sunt ai familiei Sherman.
‎Au pus afișe cu iepurașii pierduți ieri.
‎Uite, mama își protejează puii.
‎Henry, uite iepurașii, uite-i!
‎Cred că au intrat pe aici. ‎Nu știam că e o gaură.
‎Henry…
‎Îți place?
‎Și exact așa, brusc, iată-te!
‎Fata, femeia de care m-am îndrăgostit.
‎Caldă, jucăușă, sinceră ‎și care radiază de instinct matern.
‎Ce prost sunt! Am fost distant și crud.
‎Cum ai să mă poți ierta vreodată?
‎Îmi pare rău pentru ce am zis.
‎Sigur că-l iubești pe fiul nostru.
‎Evident că ești complet implicat.
‎Nu e vorba doar de el,
‎nu doar de fiul nostru.
‎Asta e ceva nou.
‎Încântător.
‎Bucuria de a lucra în echipă.
‎Aș greși dacă nu aș recunoaște
‎că avem un terapeut excelent.
‎Trebuie să-ți spun ceva.
‎Aș ucide pentru tine.
‎Love, și eu aș ucide pentru tine.
‎Și pentru Henry.
‎Bine, deci…
‎Promit să fac tot ce pot,
‎ca să mă asigur că nu va fi nevoie.
‎Și eu promit.
‎Niciodată.
‎Mulțumesc.
‎Love.
‎Vor fi și lucruri care ne vor depăși, ‎nu le vom putea controla.
‎Mă gândesc la o modalitate
‎de a ne ajuta reciproc, ‎ca să nu ajungem acolo.
‎Putem crea un spațiu sigur.
‎Un spațiu sigur?
‎Foarte terapeutic.
‎La ce te-ai gândit?
‎Chiar și cu terapie, ‎rănile noastre se vor închide în timp.
‎Nu putem să ne anulăm instinctele.
‎Dar poate le putem controla.
‎Nu putem fi siguri ce sau cine ‎ar putea apărea,
‎dar știu din experiență ‎că așa avem opțiuni.
‎Așa avem timp să încetinim, ‎să ne gândim și să răspundem cumva.
‎Mă simt bine că am încredere în tine ‎legat de latura asta a mea.
‎În cea mai mare parte.
‎Prindem rădăcini, ‎construim un viitor pentru fiul nostru.
‎AM DESCHIS! BRIOȘE PROASPETE
‎PATISERIA „FRESH TART”
‎O să fii stăpâna colțișorului tău ‎din acest oraș.
‎Iar eu…
‎Eu o să mi-l găsesc pe al meu.
‎A sosit timpul.
‎- Așa o să vii zilnic? ‎- Așa sper.
‎Ce ai făcut?
‎Am observat că aveți cărți rare ‎care au nevoie de atenție.
‎Am experiență în domeniu.
‎Deci vrei de lucru.
‎Ca să lucrezi în bibliotecă, ‎ai nevoie de masterat, dar…
‎Oare?
‎O să mă gândesc.
‎Mersi.
‎Betonul a fost turnat.
‎Am scăpat.
‎- Nimic de vizavi? ‎- Din ce văd, nu.
‎Lipsește de zile întregi.
‎Sigur și-a dat seama.
‎Aș vrea să știu ce gândește.
‎Tu.
‎Ce cauți aici?
‎E casa mea.
‎Stai așa nițel. Theo, cine e?
‎- Bună, Love. ‎- Bună, Matthew.
‎Natalie nu e acasă.
‎A, nu, la tine am venit. Mă rog, la voi.
‎- Am adus brioșe. ‎- Mulțumesc.
‎Love, el e fiul meu, Theo.
‎- Nu știam că ai un fiu. ‎- E fiul vitreg.
‎Mulțumesc, dar avem ceva de rezolvat.
‎Hai să mergem!
‎- Poftă bună! ‎- Da.
‎O seară plăcută!
‎Deci?
‎Deci… știu.
‎Curând, bomba va exploda.
‎Ne vom descurca, împreună.
‎Subtitrarea: Silvia Vițălaru