Říkám vám, že to udělám sám.
- Zachráníme Willowa. - A Kit.
I ostatní, které unesli.
V PŘEDCHOZÍCH KAPITOLÁCH JSTE VIDĚLI
- Ty jsi Willow. - A ty nejsi Madmartigan.
Nazdárek.
Která z vás je Elora Danan?
Mad mě požádal, abych s ním vyrazil
na jedno poslední dobrodružství.
- Najít ten kyrys. - Na.
Použil jsem Lux a nic.
Zbejvá než doufat, že tobě to s ním půjde líp.
Kit. Slyšíš mě?
Tvůj táta šel bojovat s tím, co je tady dole.
Věřil, že jeden z vás ochrání to, co je nejdůležitější tam nahoře.
A to je co?
Elora Danan.
A teď zdrhej.
Mohla jsem ho přivést zpět,
a konečně se ho zeptat, proč si pokaždý vybral tebe a ne mě!
Co tvá vize?
Viděls ji bojovat se Zlobabou.
Ať udělám, co udělám, aby náš svět přežil, musí Elora Danan zemřít.
Slyší mě někdo?
Je tady někdo?
A můžeš mě...
pustit ven?
Kapitola VII Za Zlomené moře
Jak dlouho?
Světlo se mění.
Počasí...
Rychle letící mraky.
Nezapadá slunce,
den je nekonečný.
Jednou jistě skončí.
A jak to víš?
Nic totiž netrvá věčně.
Neboj se, pít se to dá.
Proč to má tuhle barvu nevím, ale... jde to.
Ty to piješ?
A odkud jsi?
Z Kašmíru.
Vážně?
Já jsem z Tir Asleen.
- Což je království v údolí... - Vím, kde to je.
Aha. Jasně.
Vlastně jsem princ z Tir Asleen.
Gratuluju.
Ne. Já to... Já nechtěl...
Říkám to, že si myslím, že proto jsem tu.
Vedete válku?
Ne.
Teda... před mým únosem jsme ji nevedli.
Tak kdo by tě unášel?
Netuším. Fakt ne.
Měl jsem čas přemýšlet a napadl mě jen únos.
Únos, nebo mám nejnudnější noční můru.
Aspoň než ses...
Než co?
Neřeš. Nic.
Hele, princi Krasoni Slizáku, nebo jak že se jmenuješ...
Já nejsem žádná palácová fuchtle,
která se rozechvěje proto, že na ni vrháš lačný pohledy.
Jo... Ne. Ale já si rozhodně...
Co? Nemyslíš si, že nejsem dívka v nesnázích z tvejch fantazií?
- Ne. - Hodíme řeč,
tu a tam náznak, abys oťukal, jestli mám zájem.
Pak přiznáš nějakou slabost.
„Jé, má hloubku, soucit a jak naslouchá!“
A za chvíli už se válíme v trávě.
Hele, ne. Já...
Touhle cestou jsem šla mnohokrát a nevede tam, kam chci.
Jediný, co chci, je dostat se odsud.
Airk, jméno mé.
To je mi fuk.
A navíc mám vztah, takže...
Gratuluju.
Jo. Jo. Je skvělá.
Je... Pracuje...
Poslyš, hele,
já se chci odtud dostat stejně jako ty,
ale myslím, že tu jsme lapení,
dokud se to, co nás uneslo, nevrátí.
Viděls to?
Monstra.
Co jsem tu, neviděl jsem ani živáčka.
- Jen tebe. - Zkoušel jsi odejít?
Ano. Šel jsem celý dny a týdny.
Ale město je tak...
Já se... vrátil...
Co je?
Kit!
Počkej!
Kit!
Už dobrý.
Jen klid. Mám tě.
Přežilas. Už dobrý.
Polez.
Honem!
Měl bys to zkusit.
- Co? - Jestli funguje.
Ty myslíš...
Ne, ne, ne.
Taková věc se nedělá pro nic za nic.
Musí bejt pravá chvíle.
Třeba útok na dračí doupě nebo boj s hordou smrtonošů.
Nebo návštěva matky, kterou jsi dva roky neviděl.
Asi bych měl mámu navštívit.
Zlomené moře.
Zde končí mapy a nás čeká poslední zkouška.
Jaká zkouška?
Musíme moře přejít.
A je to nutný?
Z tý druhý strany se nikdo nikdy nevrátil.
Jen přes moře se dostaneme do Zapomenutého města.
Tak jdem.
Ne.
Odpočiň si.
Já jdu.
Kit.
Odpočinek by prospěl všem.
Musíme doplnit zásoby.
Jídlo a vodu. Usušit se.
Haló?
Je někdo doma?
Haló?
Je tu někdo?
Dobrý.
Jen jsem ztratila balanc.
Asi se dá umřít i hůř.
Co?
Bože.
Já si jen sním a vy jste jen výplody mé choré mysli.
- Těžko. - Dokažte to.
To, že jsme skuteční?
Nejde to, že ne?
Možná jsem já výplod vašich myslí.
Nebo jsme my všichni výplody snu pomstychtivýho boha,
kterýho trápí zažívací potíže.
Tady máš. Jo. V klidu.
- Osvobozující představa. - Cože?
Ale to je jedno.
Všechno je jedno.
Co peníze?
Mám zlato, drahokamy, diamanty, safíry, rubíny.
Tak proč jsme pak spali pod širákem?
Mimo sezónu krabích kolosů zrovna moc zákazníků nemám.
A i v sezóně to není, co bejvalo.
- Co to je? - To je blátotah.
Zebovy sáně.
Vhodné pro exkurze, toužíte-li navštívit malebné zátoky
a četné ostrůvky Východního pobřeží.
A co kdybychom chtěli jet krapet dál?
Willow je dost zazobanej, tak...
Jo, kolik by stály?
Proberme to až po večeři.
Tuším, že vám teplé jídlo prospěje.
A že máte kliku. Jsem excelentní kuchař.
Polévka, vážení.
- Nebyla by sůl? - Sůl?
Sůl.
No vida.
I když vlastně je to slané dost.
Přisolím si rád.
S dovolením.
Jste z Kašmíru?
Ano. Byls tam?
Kdysi dávno.
Nepotkal jsi tam chlápka jménem Phil?
- Nevzpomínám si. - Dobře.
Byl to hroznej idiot.
Co tu děláte tak úplně sám?
Bejval jsem válečník.
Paladin z Kašmíru.
Jeden ze tří vyslaných zachránit princeznu,
kterou unesli služebníci temných sil a kterou jsem miloval,
i když byla přislíbená...
Komu?
Ne, ne, počkejte moment.
To byla jiná výprava.
Na týhle jsme měli najít kouzelnou tůň.
Takovou, která tomu, kdo se z ní napil, splnila...
Tak to taky nebylo ono.
Vám se ty výpravy pletou?
Víte, všechny ty výpravy a bitvy
a dávno ztracení následníci,
všechno to splývá tak nějak v jedno.
A co si pamatujete?
Ty roky. Zlomený moře a bloudění.
Boty nám hnily, naše meče zarezly v pochvách.
Až jsme zapomněli, kdo jsme a co vlastně hledáme.
A nakonec jsme se pohádali.
Povraždili jeden druhého.
Co za Zlomeným mořem je?
Někdo říká, že tam je konec světa, ze kterýho prý spadnete.
Ostatní zase mluví o příšeře,
tak ohavné, že při pohledu na ni přijdete o rozum.
Ale pravda je ta,
že za ním nic není.
Je nekonečný.
To, že jste nic nenašel, ještě neznamená, že tam nic není.
Jen klid.
Však to zjistíme.
Jo.
Brzy.
Když jsem se topila, viděla jsem Airka.
Sápala se po něm Zlobaba.
Moc času nezbývá.
Haló, děvče!
Kdepak jsi?
To je úžasné.
- Pojď, jdeme. - Proč? Co je tam dole?
To nevím, ale...
Neměli bychom sem chodit.
Co když je to cesta ven?
A jiná není?
Těžko. Ne.
Ale jak to můžeš vědět?
Dělej si, co chceš.
Počkej! Omlouvám se.
Hele, prosím,
z těch schodů nescházej.
Dobře. Slibuju.
Bylo tu...
Co?
Myslím, že vím, proč jsme tady.
Co víš o království Kašmír?
Jen to, co ví každý.
Řád paladinů, věž ze slonoviny, ulice s měsíčními kameny.
Je to tam nádherný.
Hradby nás drží v bezpečí a odloučení.
Máme pravidla
a když je ctíš, nic ti v životě neschází.
Až na...
Na co?
Na drby o tajný sektě
zvané Řád šarkana, která uctívala
dávnou magii krve.
Její zločiny byly nejdřív téměř nepatrný.
Znesvěcení, požáry, pachatelé neznámí...
Zůstával po nich znak.
Jednou se probojovali do věže,
zabili stráže a unesli princeznu.
Kvůli čemu? Chtěli vládnout?
Možná. Nevím.
Probrala jsem se tu.
Vysmála ses mi, když jsem řekl, že jsem princ!
- Vytahoval ses s tím. - Ne!
„Jsem princ z Tir Asleen. Nechceš obdivovat můj pekáč buchet?“
Tak hele, takhle to... Zaprvý, já takhle nemluvím.
- Ale jo, mluvíš. - Akorát, že vůbec.
Jo, mluvíš, ale jsi míň otravnej, než jsem čekala.
- Ale stejně se nebudeme muckat. - Na to jsem nemyslel.
Ale ano. Myslíš na to zrovna teď.
Dáte si snídani?
Udělám vám čerstvý vajíčka. Dáte si?
No, potraviny si nakoupíme. Musíme pokračovat.
Co? Kam?
Přece za Zlomené moře.
Tak to těžko, nejsi ve stavu, abys někam cestovala.
A ani ten prcek.
Zůstaňte, naberte síly.
Jsi v pohodě?
Bude blbý počasí.
Radši tu zůstaňte.
A víte co? Možná má recht.
I když nevím. Den nás nezabije, když chceme
bloudit Zlomeným mořem. Jakože navždy.
Vždyť fajn.
Zůstaň tu.
Nepotřebujem tě.
Kdo je má rád míchaný?
Co, ty nemáš rád vejce?
Musíme zmizet! A hned!
Už zase!
Nastupte!
Honem! Vlezte do té věci.
Hejbni kostrou!
Jeď, blátotahu.
S větrem o závod.
Neboj. Taťka má harpunu.
Rychleji!
Boormane, ten kyrys! Zkus ho!
- Ne! - Proč ne?
Ještě není ta pravá chvíle. Zatím ne.
- Eloro, hůlku! - Co mám dělat?
Seber v sobě veškerou lásku, oddanost a obětavost a...
Skoro.
Bojuj, Boormane!
Sejmi ho, Boormane!
Eloro, ne!
Eloro!
Jde si pro mě.
Vyprávěla jsem ti,
jak jsem lovila vačici a vyklubal se z ní dikobraz?
Z nohy mi vytáhli třicet bodlin.
Říkalas, že tři.
Ne, bylo jich víc než tři.
Při vytahování každé z nich
použili osvědčenou metodu pro otupění bolesti.
A pak se to celý zamotalo.
Říkám: „Nastěhuj se.“
Ona na to: „To jako fakt?“
A já povídám: „No... jestli to chceš, tak se nastěhuj.“
Ale myslím,
že poznala, že nechci, aby se ke mně nastěhovala...
Zastavíme.
Blátotah je nějaký utahaný.
Musí si odpočinout nebo udělat to, čím blátotazi dočerpávají energii.
Tím, čím my.
Páří se.
Tak pojď, pojď sem, nakrmím tě.
Prosím, nekousej do ruky, co tě živí.
Tak pojď. Neboj.
Budu ti říkat Kenneth.
Po protagonistovi mojí romantické frašky.
To, co jsi předvedl, bylo působivé.
Co jsi vlastně použil?
Svoji flétnu.
To zaklínadlo byl instinkt.
Odposlechl jsem ho od tebe a Elory.
Ta flétna to jenom násobí. Magie je v tobě.
Willow.
Jdeme cvičit.
Co se stalo předtím? Na těch saních?
- Ztuhla jsem. - Proč?
- To je fuk. - Cos měla dělat?
Sebrat lásku a ty blbosti ze svýho srdce,
nechat to vzkypět a vypálit to z hůlky.
Správně.
Tvůj oponent ti nikdy nesdělí...
Dobře.
No? Co jsme zjistili?
Že jsi zákeřný?
Jistě.
A taky, že se musíš bránit, když chceš útočit.
Prostý magický štít, hither tuatha, většinu kleteb odrazí.
A jako u vší magie to musíš cítit.
Takže záměr, jednoduchost a to nejdůležitější, dech.
Středem.
Vedle.
V boji proti tomu, kdo ti chce ublížit,
musíš být připravena na všechno.
Vstávej.
Pojď se mnou.
Co?
Kam jako?
Chceš cvičit? Teď?
Elora není jediná, kdo se musí připravit.
Tentokrát mě nenechávej vyhrát.
Soustřeď se.
Ne na vzájemné rozmíšky, ale na to, co děláš.
Vím, co zkoušíš.
A co?
Minettin fígl.
Tvá soupeřka si myslí, že tě zná a že ví, co děláš.
Ale ty zklameš její očekávání.
To zní dost otravně.
Jo, je to otravný.
Obzvlášť, když se s ní toužíš už delší dobu utkat,
ale okolnosti ti tu příležitost znemožňují.
A potom uděláš chybu
nebo se staneš zranitelnou vůči něčemu nečekanému.
- Přesně o to jde. - Já tě miluju.
Jdeš si za svým.
Bylo načase.
Je to tak.
Miluju tě.
Jo?
Jo.
Tak nemluv a něco s tím udělej.
Stále se moc krotíš.
Musí to jít z nitra.
Použij emoce, svoji představivost.
Chceš Zlobabu porazit?
No, tak se ukaž. Na co čekáš?
- Přestaň. - S čím?
Neprovokuj.
Nefunguje to.
Potlačování citů, ano?
Já... Nechci ti ublížit.
A co chceš?
- Zachránit Airka. - Proč?
Protože ho miluju.
Co na něm miluješ?
Jeho úsměv? To, že je princ?
Nebo to, že ho chtějí všechny a on si vybral tebe?
Je na mě milý.
To na tebe nebyl nikdo nikdy milý?
Neusmál se na tebe žádný čeledín?
Co ti na to mám říct?
Pochyby, žárlivost, pýcha, touha.
Přijmi své emoce,
protože jen tak je můžeš ovládnout.
Chci, abys byla upřímná.
Willow! Ne!
Willow! Willow!
Smím se ptát, jak víme, že jedeme správným směrem?
Všimli jste si, jak se dny prodlužují a noci zkracují?
Jo.
Taky docházej zásoby.
- Chceš jet zpět? - Jo, já jo.
Ne.
Seslalas na mě kletbu. Pnakotskou.
Vážně?
Jo.
Kde ses ji naučila?
V Nockmaaru.
Z Malatria.
Zlobaba se tě bála dřív, než ses narodila.
Bude chtít podrýt tvé odhodlání, zmanipulovat tě.
Jak?
Do toho ti přece nic není, že ne?
Je, když se to zdaří.
Jen mě dostaňte do cíle.
A pak co?
A pak ji zničím.
Nebyla jsem šťastná.
- Proč ne? - Ale měla jsem být.
Měla jsem, po čem jsem toužila,
ale nikdo nedokázal rozptýlit můj pocit, že je něco špatně.
Jak jako?
V Kašmíru.
Ta naše pravidla, co si můžeš myslet, co říkat, co chtít.
Co kdybych chtěla něco jinýho?
Něco nebezpečnýho.
To, co se nesmí.
Přece nebudeš dělat jen to, co se od tebe čeká.
A ty to snad neděláš?
Ode mě se nic nečeká.
- A co uděláš? - Co já vím?
Vezmu si Hrdličku, založím rodinu.
Hrdličku?
Teda Brünhildu. Říkám jí...
Jasně.
Budu bránit říši.
Bránit říši a budu prostě nejlepší bratr
a manžel a otec a syn, jakej vůbec můžu být.
Protože takhle to přece je, když máš čest, ne?
- Co ty chceš? - Být volná.
Nebát se svých impulzů a říkat, co si myslím.
Víš, já...
To nejde.
- Jo, to byla hloupost. - Nemůžu.
- Ne. - Odpusť.
Ne, neomlouvej se. To nic.
- Ale já fakt miluju... - Hrdličku.
Jo.
A musím se k ní vrátit.
Já už asi vím, jak se můžeš vrátit.
Byla jsem tu dávno před tebou.
Jsem tady vlastně dost dlouho.
Schovávala jsem se před tebou. Bála jsem se.
Jsem důvěřivá
a nechtěla jsem udělat chybu.
Byla jsem jako ty.
Svazoval mě strach a věřila jsem bludům.
To ty jsi mě sem nechala unést.
- Jsi rozladěný. - Ano, jsem. Trochu.
To nic.
Takhle to začíná.
Co?
Myslíš, že víš, co je skutečnost a co sen,
co je světlo a co temnota,
co je dobro a co je zlo.
Proboha.
Zapomeň na to, co víš nebo myslíš, že víš,
a pojď se mnou.
Slyšela jsem hlas svýho táty.
Volal mě.
Kdy?
V té hrobce.
Ze světla.
Co je ten šarkan?
Je-li magie krví všehomíra,
pak se jí šarkan živí.
Před dávnými časy byl uvězněn hluboko pod zem,
kde čeká a spí.
A až se vzbudí?
Da! Teď tě tu moc potřebujeme.
Nedokázala jsem ho odehnat.
Prosím.
Vzbuď se!
Promiň. Měls noční můru.
To nebyl sen.
Mám taky jeden.
A zdá se mi zas a znovu.
O čem je?
Jsem na veselce. Úplně nahatej.
A všichni se mi smějou.
Což je dost divný,
vždyť vypadám fenomenálně, když jsem nahej.
- Mám záviděníhodný... - Stačí. Víc neříkej.
Co si mám počít.
Čím jsme dál, tím je smutnější.
Myslím, že se blížíme.
K tomu městu.
A možná, že to cítí.
Nech toho. Nech ji.
Co?
Tu ránu.
Rozškrábeš si ji.
Mohla bys nás nechat o samotě? Na chvíli.
Da!
Já tě tu vážně potřebuju.
Jak je to ještě daleko?
Hele, až tam budem, tak tam budem.
Ujisti mě, že tomu pořád věříš.
Na moři jsme už dlouho.
Týdny...
Měsíce.
Nemám pojem o čase.
Ty ano?
Ne.
Chybí mi Mims.
Kdybys s ní mohl mluvit, co bys jí řekl?
Vydrž, broučku.
Brzy budu doma.
Jdi na kutě.
Ale já nechci.
Slabá budeš k ničemu.
Zabránila jsem ti jít...
za tvým otcem.
- Ale zachránilas mi život. - Jo.
Já nevím, proč Madmartigan udělal, co udělal.
Vždyť si ho ani nepamatuju.
Ale nevěřím, že by mi dával před tebou přednost.
Vůbec nevěřím tomu, že by tě neměl rád.
Z celého srdce.
Žárlila jsem na tebe.
Ne, že jsi vyvolená a já ne,
ale prostě, že se k tobě lidi...
Já nikdy nedostala, co jsem chtěla.
A cos chtěla?
Být statečná.
A milovaná.
A taky nebýt princezna.
To je vtipný.
Já to chtěla.
Jsem toho hoden.
Mims, slyš můj hlas.
Mluv na mě.
Da?
Mims, jsi v pořádku?
Jsi v bezpečí?
Ano, jsem.
Strachoval jsem se.
Měl jsem vizi.
Silas se vrátil.
Jak to...
Silas umřel.
To jsme nevěděli.
Pustili jsme ho dál.
Nebyls tu, abys nás chránil.
Zase jsi odešel za dobrodružstvím.
Jako minule.
Jak si ho užíváš, Da?
Bavíš se dobře?
Máš noční můru. Něco se ti zdá.
- Musím jít domů. - To ne.
Potřebujeme tě. Já tě potřebuju.
To i Kiaya. A já byl fuč.
Než jsem se vrátil, bylo pozdě.
Ranon mi to měl za zlé.
To proto utekl.
A zbyla mi jenom Mims.
To Zlobaba.
Ona se nás snaží rozeštvat.
Bojí se, co společnými silami dokážeme.
- Jak víš, že to tak opravdu není? - Víš, cos udělal?
Zabils nás!
Musel jsem.
Neměl jsem na výběr.
Co provedl?
- Nechal Kennetha plavat. - Bylo mu zle!
Umřel by, kdybych to neudělal!
Jo? Tak teď umřeme my.
Jsme stovky mil v pustině.
Nemůžeme vpřed, nemůžeme se vrátit.
A nic se neděje tak, jak se dít mělo!
Půjdeme po svých.
Tak jsi to řekl.
Přejdeme moře.
Jak dlouho? Než zdechnem?
Dlouho už ne.
Jsme blízko.
Udělám, co si budeš přát.
Neboj se.
Teď jsi náš.
Už tam budeme.
Já vážně nevěděl, jak daleko to je.
Tvá matka mi říkávala, že se nevzdáváš.
A že přijde čas, kdy tě budu muset odvést domů.
Chceš mě vrátit?
Ne.
Rozhodnutí musíš udělat ty.
Hej.
Vidíš to taky?
Co? Tu obří lebku?
Jo.
Jen se ujišťuju.
Nejsem ten, za koho se mám.
A kdo jsi?
Nejsem nikdo.
Jsi v pohodě?
Vtipný.
Jako kluk jsem si hrával na čaroděje.
Na to, že jdu do neznáma, krotím monstra.
Nečekal jsem, že to tak bude. Navíc s Elorou Danan.
Až dojdem do města, a já vím, že Airka zachráníš,
tak skončíte spolu.
Protože ho miluješ.
Jeho nijak zvlášť rád nemám, ale miluju tebe.
Graydone...
Neboj se.
Nechci, abys to opětovala.
Jen jsem ti to chtěl říct. Protože bez tebe
bych se nestal tím, kým jsem vždycky chtěl být.
Proboha.
To není možné.
Třeba jsme někde špatně odbočili.
Jo, měli jsme jít vlevo.
Přešli jsme moře. Obstáli ve zkoušce.
To město by mělo být tady.
Ale není.
Musí tu být!
Já půjdu zpět.
Jo, já taky.
Šli jsme, co nejdál to šlo, Eloro.
Ne.
Takhle to nekončí.
A jak tedy?
V Zapomenutém městě.
Hůlka bude spálená a zlomená a já...
mrtvá.
Cože?
To viděl Willow před lety ve své vizi.
To proto si Sorsha nepřála, aby mě učil.
Proto mě ukrývala.
Protože pokud se postavím Zlobabě, skončí to tak.
Že ano?
Odkud to víš?
Vyjevila mi to.
Zlobaba? Ty jsi s ní komunikovala?
Skvělý. Fakt skvělý.
Zavedla nás sem.
Doufal jsem, že to půjde změnit.
Ale nejsem velký čaroděj.
Jsem farmář, co měl štěstí.
Nemůžu se přetvařovat.
To ani já.
Já nechci být Elora Danan.
Chci se vrátit domů.
Smůla.
Máš strach.
To i já.
Ale víš ty co?
Můj strach, ten o ničem nerozhoduje.
Nebude určovat to, kdo jsem.
Takovou moc mu nedám.
Dávám ji tobě.
Celý svůj život jsem v nic nevěřila. Nikdy v nic.
Ale v tebe věřím.
Ale já nevím... co mám dělat.
Ale víš.
Obě to víme.
Rozhlídněte se.
Je po všem.
Jít se dá jedině zpět.
- Připravená? - Jo.
Uděláme to spolu.
Má paní?
Zlověstný.
Velmi zlověstný.
České titulky Vojtěch Kostiha