ВІТАЄМО!
ДО ДНА!
НА ОСНОВІ ПОДКАСТУ «WECRASHED» WONDERY
Стартап, що зазнав краху
ЧЕТВЕР ДЕВ'ЯТЕ ЖОВТНЯ 2008 РОКУ
Адаме, я шануватиму й кохатиму тебе в усіх життєвих подіях.
Куди б ми не йшли, ми йтимемо разом.
Двоє космічних мандрівників, зв'язаних трансцендентною любов'ю.
Наші життя –
теперішні й попередні – вели нас до цієї миті.
Без тебе я ніщо.
Мазаль тов!
Так!
У-у!
Так!
- Дякую. - Боже мій.
Фіолетовий? Це такий жарт?
Тільки Ребекка.
Інвестували 15 мільйонів?
За ринкової ціни 45 мільйонів.
Але ми тільки починаємо. Тільки починаємо.
Гей, а Ґвінет буде?
Ні. Вона зайнята на зйомках «Country Strong».
Така в нас робота.
То ти знову граєш у кіно?
Ага.
Чудово.
Джеймсе, брате, йди сюди.
Шоти текіли. Подвійні.
Тост. Лехаїм!
А що ж з викладанням йоги? Здавалося, це тобі так підходить.
Акторська гра завжди була моїм покликанням.
Але я мусила її покинути, щоб потім знову повернутися.
Розумієте мене?
Чотири тисячі квадратних метрів?
Так. Щойно підписали договір оренди.
Найкращі види на Емпайр-Стейт-Білдінг у всьому Мангеттені.
- Привіт. - Привіт, сонечко.
А Ґвінет Пелтроу прийде?
Ні.
- Можна, дам тобі просту пораду? - Авжеж.
Перше правило комерційною нерухомості:
«Головне не те, що ти бачиш, а хто бачить тебе».
Друге правило: «Знайди правильного банкіра».
Тобі знадобиться серйозний банк: Goldman або J.P. Morgan.
Хто твій банкір?
«Рисаков і партнери».
Привіт.
Можна, я його вкраду?
- Авжеж. - Добре.
- Гей, а Ґвінет прийде? - Ні.
Це тобі. Подарунок.
Дякую, тату. Дякую.
Тату, це забагато.
- Це на будинок. - Забагато.
Тату.
Завдання тата – дбати про свою дівчинку.
Дуже дякую.
Тепер це моя завдання, Бобе. Моє.
- Хай буде. - Адаме.
- Тату… - На радість.
Дуже дякую.
- У тебе є серветка? - Так.
- Зараз принесу. - Дякую…
Мільйон доларів?
- Про що ти? - Він…
- Годі вже. - Що це за чек такий?
Він і сестрам такий подарував.
- Я… - Це було давно…
Не знаю, звідки в нього гроші.
Усе гаразд?
- Ні, ні. - Просто не очікувала.
Це… У нас буде свій дім.
Добре.
- Я така щаслива. - Авжеж.
- Я зараз повернуся. - Добре.
- Що ти п'єш? - Текілу.
- Яку? - Яку подають.
Думаю, на весілля ми можемо дозволити собі щось краще.
- Дві текіли «Дон Хуліо 1942». - Наливаю.
Ми невдало почали.
Я можу про неї подбати, Бобе.
Мою компанію щойно оцінили в 45 мільйонів.
До речі, ти мене з цим так і не поздоровив.
За оцінку будинок не купиш.
Будинок можна купити за гроші, які з'являються при оцінці.
Ти їх отримав? Гроші?
Скоро отримаю.
Вона так раділа, коли мені про це розповідала.
Мій кузен Рон –
у раді директорів Асоціації власників нерухомості Нью-Йорка.
- Ти з ним знайомий. - Так. Йода.
Сьогодні навчив мене дечого важливого: «Головне не те, що ти бачиш,
- а хто бачить тебе». - Бачить тебе.
Саме так.
Роне, може, розповіси Адаму про інвестиції Євґенія Рисакова.
Він казав вам про 18 центів?
Так. Щасливе число.
Щасливе? Так, вам пощастить, якщо отримаєте 18 центів.
Якщо збираєшся про неї дбати – дбай.
О боже!
Гаразд.
Адаме!
Так!
У-у!
Адаме!
У-у!
Адаме.
Міґелю.
Поговоримо з адвокатом
- і скасуємо оренду. - Ні.
Ми не поговоримо з адвокатом і не скасуємо оренду.
То знайдемо суборендарів, щоб зменшити втрати.
І цього ми не зробимо, Міґелю.
То подзвонимо Рендаллу й переконаємо
- перенести сюди «Greendesk». - Ні.
Це не «Greendesk». Це – WeWork.
- Це ніщо, Адаме. - Це все!
Може, ми все-таки отримаємо гроші.
Ага. За оренду не заплатиш «може».
Міґелю.
Використаємо гроші «Greendesk».
Це все, що в мене є.
Це освіта моїх дітей. Це…
Це мій перший будинок. Це моя пенсія.
Міґелю, в тебе нема іпотеки.
Нема дружини, дітей.
У тебе є лише я! Розумієш? Я.
Послухай.
Ти вже якось поставив на мене.
Прошу тебе зробити це ще раз.
Гроші за «Greendesk» стануть нашим рятівним світлом.
Лампочкою.
Гаразд. То як…
Як ми заплатимо за ремонт цієї діри?
Бог створив світ за сім днів. Я дістану гроші швидше.
Обіцяю.
Ти ж розумієш, що ти не Бог?
Визнай: я трохи на нього схожий.
Кухня й санвузли повністю відремонтовано,
але при цьому зберігся шарм довоєнної доби.
А ключ є?
До парку? Авжеж.
У цьому будинку квартири не часто виставляють на продаж.
Мені подобається.
Я… не знаю.
Що…
Вибачте. Дайте нам хвилинку.
- Аякже. - Дякую.
Адаме, ну давай.
Не знаю. Мені здається, ми можемо краще
- витратити гроші твого батька. - Як краще?
Краще ніж… купити квартиру з виходом у Ґрамерсі-парк?
Так. Ми можемо інвестувати в наше майбутнє.
Я навіть не уявляю, що йому скажу.
Думаю, ти не зовсім розумієш, що…
що він пережив, щоб… Це…
Скажи йому, що віриш у чоловіка.
Це заради нас.
Виходь з тієї угоди.
Рівко, цього не станеться. Ні.
Схоже, на ремонт піде більше, ніж мільйон.
Ну… Півтора мільйона. За нашою оцінкою.
Де ти візьмеш решту?
Гроші за «Greendesk».
То ти вкладеш усе?
Так.
Адаме, скажи, що ти знаєш, що робиш.
Скажи, що ти знаєш, що робиш.
Я…
Скажи мені це.
Що ти знаєш, що робиш.
Скажи, що знаєш.
Скажи, що ти знаєш, що робиш.
Скажи.
Скажи, що ти знаєш, що робиш.
- Я… - Скажи.
Скажи, Адаме.
Я знаю. Знаю.
Я знаю.
Я знаю, що роблю.
Добре.
В плані вказано, що тут є ще 47 метрів.
Давай.
Зачекай.
- Що це таке? - Ого.
Залишіть гойдалку, заберіть ділдо.
Хіба Ребекка не збиралася прийти?
Ребекка.
Хіба вона не має обкурити тут полином?
Ну, провести церемонію?
Вона не відповідає на дзвінки.
Скільки ще повій має випасти з вікна,
щоб мер визнав, що тут орудує вбивця?
Це вуличні шльондри, розумнику.
Знято!
- Що, «розумник» – зайве? - Ні…
Продовжуємо. Наступна сцена.
Добре. Зрозумів.
Можеш прокрутити попередню сцену?
Так. Хай перевірять.
Продовжимо з цього місця. Здається, це попередній запис.
- Моніко. - Так.
Просто хотіла подякувати вам за цю можливість.
Нема за що. Я велика прихильниця твого дядька.
Можна ще раз прокрутити?
Ви задоволені моєю грою?
Е-е… Так.
Я в захваті від вашого «Вишневого саду» в Лінкольн-центрі.
- Він дуже вразив мене. - Дякую.
Він дуже надихає.
- Дякую. - Ага.
У сумую за театром.
Тобто, я, звісно, вдячна.
Авжеж. Треба оплачувати рахунки.
- Так. - До речі,
якщо я вам ще знадоблюся…
Сонечко, твоя героїня щойно померла, тож…
- Ну, може, для флешбеку? - Добре.
Я люблю грати.
Не можна розміщувати там туалети.
- Чому? - Бо…
СИЛА АКТОРА
- Там вікна. - У тому й суть.
У тебе є диплом архітектора?
IMDB РЕБЕККА ПЕЛТРОУ
Диплом?
ОНОВИТИ РОЛЬ – ПОВІЯ № 3.
Він мені не потрібен, щоб вирішити, де буде туалет.
Ти не розумієш, де він має бути.
Ти б довірив лікарю без диплома…
ДОРОГИЙ ЕСКОРТ № 3
…розрізати собі живіт?
- Лікарю? Ти не лікар. - Лікар. Дай мені…
IMDB «COUNTRY STRONG»
Дай обрати, де будуть туалети.
- Це принципово. - Та ну.
От дивись, заходять люди.
Проходять сюди. Оце має залишитися збоку.
- Хлопці. - Ні. Не тут.
- Хлопці! - Нащо мені диплом…
У вас 4 000 квадратних метрів для роботи.
Там пліснява.
Ми не знаємо, це хороша пліснява чи погана.
Щоб ти розуміла.
Пліснява не буває хороша. Вона погана.
Ти не проти, якщо ми проведемо тут кілька співбесід?
Щоб усе пройшло гладко.
Ну, не знаю.
А мені можна заявитись у твій офіс і там працювати?
Так!
- Давай! Приходь, коли захочеш. - Добре.
- Щойно з'ясуємо, що то за пліснява. - Вона погана.
Мій чоловік орендує цей будинок і дозволив використати цей поверх.
Розумію, приміщення незатишне, схоже на завод,
та думаю, що ми можемо стати американським «Складом Донмар».
Я… Це…
Цей простір. Я не бачила таких великих, відколи поїхала з Техасу.
Можете уявити, скільки вам довелося б чекати,
щоб якийсь артдиректор з істеблішменту безкоштовно дав вам
приміщення, щоб ставити виставу, як ви хочете?
Можете уявити, що ми б створили, якби не мали просити дозволу?
Що б ви зробили? Безплатний зал.
Я б поставила Чехова. «Чайку».
- Або «Три сестри»? - Так.
Боже, це неймовірно.
Ви відчуваєте? Цю енергію, яку ми тут творимо?
Так.
Отже… так?
- Авжеж, так. - Так!
Я завжди хотіла зіграти Машу.
Думаю, з тебе вийде чудова Маша.
- Дякую. - Ага.
Що вам спадає на думку, коли я кажу «робочий простір»?
Продуктивність.
Тиша.
У мене є ще кілька питань.
Компанія бере участь у програмі пенсійних виплат?
Ні.
АйТі – ключова служба в офісі,
тому робочий день ненормований.
Ваша найкраща риса?
Ніколи не спізнююся.
- Оплачуєте стоматолога? - Ні.
- За вашими столами можна стояти? - Ні.
Якщо АйТі – ключова служба, чому ви так мало платите?
Мамо, я сам можу ставити питання.
- Вільний одяг у п'ятницю? - Ні.
- Приватний туалет? - Ні.
Мені потрібен досвід для резюме. Платня не має значення.
- Гей! - Не кажи так на співбесіді.
Вітаємо в нашій компанії.
- Скільки вам років? - Шістнадцять.
Дорослий.
Добре. Я згоден.
Джейкобе, що вам спадає на думку, коли я кажу «робочий простір»?
Робочі бокси,
потворні меблі, погані лампи денного світла…
смерть.
Точно.
Я розумію.
Це… хороша ідея.
«Хороша»? Вона «хороша»?
- Це чудова ідея. - Чудова.
- Гаразд. - Чудова.
Це чудова ідея. Це дуже круто й прогресивно. Мені подобається.
Річ у тім…
Інша компанія запропонувала мені на десять тисяч більше.
- На десять тисяч… - Наглянете за моїм ноутбуком?
Так, авжеж.
Дякую.
Отже…
Вона ж попросила наглянути. Я не…
Ви щойно забрали… Ви її знаєте?
Джейкобе, послухайте, люди заслуговують на краще, ніж це.
На краще, ніж сидіти за крихітними столиками, розливати каву на ноути,
вишукувати розетки, наче свиня трюфелі,
або чекати пів години в черзі, щоб узяти ключ до туалету,
а там бог знає що побачити.
- Ясно. - Розумієте?
На краще, ніж сподіватися, що цілковитий незнайомець
постереже ваш ноут, вартий 2 000$.
Але не треба вірити мені. Вірте нашим інвесторам.
Нам лише три місяці, Джейкобе.
А нас оцінили в 45 мільйонів доларів.
Тож маю до вас питання. Що б ви обрали: 10 000$
чи 10 000 акцій Facebook?
- Вибачте, я можу два дні… - Авжеж.
- …подумати про… - Ні.
У WeWork нам потрібні сміливі й рішучі люди.
Кажіть зараз: ви з нами чи ні?
З нами чи ні?
- Не знаю, але… - Якове.
- Так? - Не розчаровуйте мене. З нами чи ні?
З вами.
- Я з вами. - Ласкаво просимо.
- Ви з нами! - Ще й як з вами.
Вітаємо, брате, у WeWork.
- Покажемо всім. - Виходь у неділю.
- Я з вами. - Так. Вітаємо.
Ви серйозно?
Я просто дещо доводив.
Цьому має бути краща альтернатива.
Ви хоч знаєте, що це?
- Так. Жахливе місце для роботи. - З поганою кавою.
Це – громада. Люди приходять сюди заради цього.
Я пів дня слухаю ваші презентації.
Людям байдуже, що тут маленькі столи,
мало розеток і черги в туалет.
Вони не хочуть бути самі.
Поздоровляю. Вас взяли на роботу.
Дякую. У мене є робота.
Ні, нема.
Ви сидите в кафе о 14:00 у четвер.
Що ж, у мене нема роботи.
Ви справді думаєте, що ви наче Facebook?
Я так не думаю.
Я це знаю.
Творіть майбутнє з нами.
Ми змінимо світ.
Тут ще йде ремонт,
та йдіть зі мною, я покажу вам плани й колажі.
Ні, ні. Комбуча.
Це такий чарівний чай з мамою-грибом.
Ми думаємо, тут можна створити американський «Склад Донмар».
Що?
Тату… Тату!
- Ти що, жартуєш? - Ми це полагодимо.
Мої очі!
- Ні, ні. Міґелю! - Мої очі!
- Дзвоніть 911. - Адаме!
- Боже, вибач.
Адаме, ти цілий?
Ми цілі. Він у нормі.
- Зі мною все добре. - Я не в нормі.
- Мене попіскували! - Усе добре.
- Промий холодною водою. - Боже.
То ось на що пішли мої гроші?
Після ремонту тут буде прекрасно.
- Авжеж. Прекрасно. - Тут справді…
Тату, перестань.
GATAKIS PROPERTIES СТАВРОС ҐАТАКІС, ПРЕЗИДЕНТ
Люди вважають, що для нерухомості в Нью-Йорку головне вид з вікна.
Але це не так. Ви ж знаєте, річ не в тім, що ви бачите,
а в тім, хто бачить вас. Так?
Це наша суперсила.
Такі люди, як ми, іммігранти, діти іммігрантів,
ми бачимо таке, чого не бачать інші.
Бро, мені подобається ця модель коворкінґа.
- Добре. Мені теж. - Справді.
Але нашим орендарем був банк Bear Stearns.
Мої батьки, Джорджина… вони обережні.
Якщо компанії менше ніж 200 років, для них це ризик.
Вони ніколи не інвестують у стартап-коворкінґ.
Але ви не зникайте, добре?
Повертайтеся, коли у вас будуть досягнення.
Подзвоню вам через 200 років.
- Двісті років. - Двісті років.
- Гаразд. - Не забудьте.
Це Джорджина?
Джорджина з Джорджем.
Джорджина та Джордж.
А що це за студентське братство?
«Сіґма Тау».
- «Сіґма Тау»? - СоКо – моє прізвисько.
- «Сіґма Тау», нічого собі. - Я половини подій не пам'ятаю.
От як круто там було. Найкращі роки життя.
- І ви нічого не пам'ятаєте. - Це свідомий вибір.
- Так, ну… - Інакше дружина мене вб'є.
- Це інша справа. - Скажіть?
Гей, хочете випити?
Я б залюбки, та мушу встигнути на потяг.
Ставросе, я щойно втратив ідеальний будинок,
а ви – ідеального орендаря.
Ми обидва заслуговуємо на випивку.
Серйозно: я не можу.
А СоКо випив би.
У СоКо вдома не було немовляти.
Ви їдете годувати його груддю?
Бро, б'єш нижче пояса.
Я проведу вас до потяга.
Це похід у бар по роботі, мамо.
Не хвилюйся. Одна склянка.
Ні, мамо. Це не…
Ні.
- Чотири склянки. Чи п'ять. - Я його знаю.
- Ні. Годі. - Мамо, може й шість.
Ні. Я скоро буду вдома.
Він не приїде додому, мамо!
- У-у. Бідний СоКо. - Чувак.
Мабуть, він ховає очі від сорому.
Що це означає?
Ти – дорослий чоловік. І мусиш просити дозволу в батьків
пізно повернутися додому в будній день.
Тобі треба попісяти?
- Можу відвести тебе в туалет. - Ні.
У нас по вівторках і четвергах сімейні вечері.
Тільки по вівторках і четвергах? І все?
А чому не весь тиждень?
- Це нормально. - Щоб усі були раді.
Тепер знаємо, хто у вас підкаблучник.
Не твоя мама. І не твій тато.
- Думаю, це ти, так? Що? - Та ні.
Ні. Ти помиляєшся.
- Помиляюся? - Це…
Помиляюся, чи тобі не хочеться цього чути? Га?
Рахунок.
Ні. Ти помиляєшся. Вони дали мені все.
Крім влади над самим собою.
Послухай.
Я розумію. Правда.
Мої батьки багато чим пожертвували заради мене. Вони теж усе мені дали.
Але наш обов'язок перед ними –
приймати круті, сміливі рішення.
Розумієш?
Так.
Ставросе, виймай договір про оренду.
Давай, виймай.
Вийми договір і дай мені. Ну.
Кажеш, батьки тобі дали все.
Віддяч їм, уклавши чудову угоду.
Ти мені дякуватимеш.
ПІДПИС ОРЕНДАРЯ
Так. Будь що буде.
- Так. Будь що буде. - Будь що буде.
- Будь що буде!
- Що буде! - Так!
- Будь що буде, так? - Саме так, друже.
Бачиш? Грецькі боги не вбили нас блискавками.
- Ні. - Бармене, наливай іще.
Мій новий орендодавець пригощає.
Справді?
«Вони летять і продовжать летіти, хай там як вони філософствують.
Байдуже, наскільки вони філософи – аби летіли».
- «Та все ж таки: в цьому є сенс?» - Сенс?
«Ось сніг іде. У цьому є сенс?»
«Мені здається, людина мусить вірити в Бога, або шукати цю віру,
інакше її життя порожнє. Порожнє».
Добре. Перервемося на хвилинку.
Відпочиньте всі.
Ребекко, підійди. Обговоримо дещо.
Ти так тримаєшся за спідницю, наче вона втече.
- Я трохи… Розумієте… - Розумію. Позбудься цього.
- Позбудься. - Добре.
Бо Маша – така ж жінка, як ти.
- Нічим не відмінна. - Вона як я.
Просто в іншому місці –
- в Росії в 1901 році. - Вона в Росії.
Вона наче в пастці в тому конаючому суспільстві і дуже хоче вибратися.
Але вона – розумна, пристрасна й відважна, як ти.
Тобі треба це відчути.
- Будь… відважна й смілива. Покажи це. - Добре.
Гаразд. Спробуємо ще раз.
«Один пішов назавжди,
а ми залишилися самі, щоб почати життя знову».
- «Заспокойся, Машо». - Ні, милий, це не ті слова.
- Ті. - Ні, не ті.
- Я ж бачу. От вони. - Я цілий день репетирую.
- Це не ті слова. - Я їх читаю.
Подивися ще раз.
Нічого.
Вибач.
- Я трохи заплутався у двох промовах. - Знаю.
Ви читаєте зліва направо…
- Милий. - …ми – справа наліво.
А голова в мене така, що я б міг і знизу вгору читати.
Милий, усе добре. Повернемося до репетиції.
Прочитати слова Чебаткіна?
Чебутикіна. Так.
- Че-бути-кін? - Годі. Давай серйозно.
- Адаме, не треба. - Ти сказала Че-бути-кін?
- Ні, так він мені більше подобається. - Адаме.
- Благаю, це серйозно. - Чебутикін. Добре.
Я не розумію, чому тобі треба так багато репетирувати –
знову й знову.
Ти чудова актриса. Природній талант.
Подруга Моніки – КД Дани Брунетті, тож…
- КД? - Креативний директор.
Вона знає всіх агентів і кастинг-директорів…
Не знаю, чи вони прийдуть.
Авжеж прийдуть.
Прийдуть і побачать те, що я бачу.
Що ти зірка.
Галактика.
Цілий всесвіт. Так.
Великий вибух.
І вибух у ліжку. Ні.
Великий вибух у ліжку.
Давай спочатку.
Ми хочемо, щоб ви не просто тут працювали.
Хочемо, щоб ви знайшли тут партнерів –
у бізнесі і в житті.
Єдина проблема з цим неймовірним прогресом –
те, що я більше не зможу кататися тут на велосипеді.
Адаме, об'їжджай. Це мої…
шпалери.
Ставросе, брате, я зараз підійду.
Вони… зелені.
- Так. - Пасують до твоєї футболки.
Хто це?
Наш новий орендодавець приміщення в Середньому Мангеттені.
- У нас нема там приміщення. - Тепер є.
Ти що, здурів?
Я знав, що ти спробуєш мене відмовити.
Так. Бо ми ледь з цим справляємося.
Умови оренди – ідеальні…
Перестань! Адаме, зупинися! Хоч раз, зупинися!
Скасуй угоду.
Міґелю, поклей шпалери й поміняй підгузок.
А я буду отам,
- втілюватиму наші мрії. - Якщо не скасуєш цю угоду,
- я звільнюся. - Не звільнишся.
Іди в сраку.
Усе гаразд?
Маленька сварка закоханих.
Можна поговорити з тобою хвилинку?
Як ми тоді посиділи! На другий день це було відчутно.
Боже, мій мозок… був вихідний.
Це точно. Але…
Послухай, бро, мені трохи ніяково.
Та ну. Що ти…
Щодо тієї ночі… Я випив більше ніж слід.
І я теж.
Так.
Я почув твої слова про ту фігню, з якою мені доводиться жити.
Ага. Ну…
Але я прийшов попросити тебе зробити мені величезну послугу
й розірвати договір про оренду.
Розірвати?
Так.
Добре.
- Добре? - Так.
- Справді? - Так.
О-о, слава Богу.
Ти не сердишся?
Не серджуся.
- Ти хороший чувак. - Ну…
Хороший.
Коли я сказав батькам, з ким підписав договір, вони ошаліли.
Уявляєш?
Що це значить?
Ви ж навіть ще не справжня компанія, розумієш?
«Не справжня компанія»?
- Не… - Ставросе,
що буде, коли про це дізнаються інші?
Ти про що?
Про те, що коли Ставрос Ґатакіс укладає угоду, це нічого не значить.
На твоїй візитці може й написано «президент», але це лише слово.
Справами заправляють мама й тато.
Ставросе, нерухомість Нью-Йорка – дуже тісний світ.
Якщо про це дізнаються…
Радий був бачити, мій новий орендодавцю.
Ставросе!
Міґелю.
Я знаю, що я не Бог.
Бо без тебе я не впораюся.
І ти це знаєш. Повертайся всередину, добре?
Побачимося там!
Чорт.
Треба, щоб візерунок збігався.
Я знаю. Це я й намагався зробити.
Батько помер у цей день рік тому.
На твої іменини, Ірино.
Було дуже холодно. Ішов сніг. Мені здавалося, я цього не переживу.
Але минув рік…
ДЛЯ ПРЕДСТАВНИКІВ КІНОІНДУСТРІЇ
…і ми спокійно про це згадуємо, а ти знову носиш біле.
Навіщо згадувати?
Край лукомор'я дуб зелений,
І золотий ланцюг на нім.
Що це таке?
Ти сьогодні в жартівливому настрої. Куди зібралася?
- Додому. - Дивно.
Ми використовуємо акцент?
Не зважай. Увечері повернуся.
Бувай, мила.
Хочу знову побажати вам бути здоровими й щасливими.
Раніше, коли батько був живий, у нас завжди гостювало 30 чи со…
чи 40 офіцерів.
КЛАСИКА ЧЕХОВА ТРИ СЕСТРИ – ЛИШЕ ОДИН ВЕЧІР
Чудово.
Чудово, чудово.
Я заплющив очі, й мені здалося, що я в Москві.
Дякую.
Не міг відвести від тебе очей.
Дякую, кохана.
Наступного разу більше репетицій.
Це було надзвичайно. Просто чудово.
Ти оживила цей простір.
- Зробила його особливим. - Так.
- Дякую тобі за це. - Це було того варте.
- Сонечко. - О, гей.
- Нам це вдалося. - Так.
Це було… Треба з чогось починати, і ти дуже добре зіграла.
Далі буде лише краще й легше.
- Справді чудово. - Дякую.
Я повертаюся нагору. Зустрінемося вдома?
Так. Дякую, що прийшов.
- Аякже. - Люблю тебе.
Нізащо б не пропустив.
- Люблю тебе. Більше. - Люблю тебе.
- Я тебе люблю. Бувай. - Люблю тебе.
У нас є Four Loko, текіла, фруктові цукерки…
Я знаю, кому їх дати.
Послухайте, 12 годин до відкриття.
А за 12 годин можна багато встигнути.
- Ви зі мною? - Авжеж.
- Я спитав, чи ви зі мною. - Так!
- Ви зі мною? - Так!
Зі мною?
Ви зі мною?
Поїхали!
Адаме!
Не знаю. Отак.
Адаме!
Отак. Натягуй.
Витягніть оці дивани й розверніть у бік, де сідатиме сонце, але…
Тримай.
Зачекай. О-о! Він переміг.
- Матч-реванш. - Знаєте, я…
…піти випити кави.
Кажу тобі, я ходив по сусідах.
Ніколи не помилишся…
Зараз покажу тобі, де світло.
- Чому не відповідаєш? - Я спущуся через п'ять хвилин.
- Зараз. Негайно ходімо. Ні! - Воно дороге. Обережно, мамо!
Будьмо.
- Ми запізнюємося! - Біжу!
- Швидше! - У мене сьогодні іспит з математики.
Бачиш жовтий провід?
Синій підключений до магістралі.
Зелений здвоєний провід.
Ясно. Сам я не впораюся. Викличу тобі Uber.
Мамо, зроби тихіше!
- Це твоя улюблена пісня! - Тихіше!
РОБІТЬ, ЩО ЛЮБИТЕ
Воне рожеве.
Воно гарне.
Так.
Подивися, що ми створили.
Це ти створив.
О, ні. Таким маленьким не відбудешся.
Ми занадто важко працювали.
Так. І… Досить.
- Так. Добре. - Гаразд.
Тепер ми готові.
Через дві хвилини все зміниться.
Це не офіс, де працюють від дзвінка до дзвінка.
Це місце, де люди знайомляться,
де їм комфортно.
І коли люди відчують це тут, відчують цю енергію,
вони розкажуть друзям.
А ті – своїм друзям.
А ті – усьому світові.
- Так. - Гойдалка.
- Готова? - Так.
ЩО? ВГОЙДУЮСЯ В ПОНЕДІЛОК ДЕ? WEWORK
HOLLYDEE90 ВГОЙДУЮСЯ В ПОНЕДІЛОК ЯК…
ЛАЙКИ
І доволі скоро… доволі скоро
два приміщення здаватимуться давнім спогадом.
За майбутнє.
Лехаїм.
- Лехаїм. - Лехаїм.
WeWork!
WeWork! WeWork!
- WeWork! - У-у!
- Отак. - У-у!
Леслі, ми відімкнули двері?
Так.
Відімкнені? Бо іноді вони заїдають.
Ага.
Відімкнені.
Це точно?
Так.
Це було наче… одкровення.
Мені не судилося бути актрисою.
Актори еґоїстичні.
«Я головний. Дивіться на мене, аплодуйте мені, всі увага – мені».
Хай там як…
це – вам.
Віддайте гідному учневі.
- Дякую. - Дякую.
І жаль, що в нас забирають це приміщення.
Що? Забирають? Чому?
А вам ніхто…
Так. WeWork має почати ремонт на цьому поверсі.
Але… У нас зобов'язання перед акторами, які репетирують.
Можна їм провести свої вистави?
Напевно.
Напевно?
Чорт забирай!
- Іншим разом. - Гаразд.
Привіт.
- Як пройшов день? - Добре.
- Точно? - Так.
- Ти вже закінчуєш зустріч? - Ні.
У мене тут зустрічі одна за одною.
Ага.
Так, це гарно.
І особливо…
Ти гарна.
Дякую.
А ось і воно.
Тут?
Тут.
Адаме, ти не казав, що ми вечеряємо тут.
О, точно!
- Тут та квартира, яка тобі сподобалася. - Так.
- З видом… - …на Ґраменсі -парк.
Нічого. Тепер ми тут вечеряємо.
- Я не пам'ятав адресу. - Рада, що тепер дізналася.
- Може, нам… - Так. Давай.
Милий, це не та квартира.
- Ні, та. - Милий, тут нікого нема.
Що…
Я обіцяв вечерю, але це скоріше входини.
Боже мій.
Боже… Ми можемо собі це дозволити?
Ні. Але зможемо. Зможемо.
Тут п'ять спалень, але…
Рівко.
Дякую.
Ні, це я тобі дякую.
Тут п'ять спалень.
- П'ять? - Одна маленька,
- може бути для медитацій… - Дитяча.
ПРИРОДНА ДИТИНА І ДОГЛЯД ЗА НЕЮ
РОЗМОВИ ПРО ІНВЕСТИЦІЇ БЕСІДА З АДАМОМ НЬЮМАННОМ
І коли каблук нарешті склався,
він ледь не відрізав їй палець. Кров була всюди.
А в покупця було таке обличчя…
Це була катастрофа.
То… ви продали їх йому?
Авжеж продав.
Я сиджу тут, слухаю вас
і думаю лише про три речі.
Перша: «Боже, в нього чудове волосся».
Друга: «Я бачу вивіску WeWork».
Це ваш другий простір, так?
Другий, так. Дужий гордий. Другий простір.
У мене таке враження, що ви шукаєте тут потенційних інвесторів.
А яка третя річ?
«У нього не мерзнуть ноги?»
Ні, серйозно: ви обрали будинок
напроти одного з найбільших у світі інвестиційних банків.
Я маю рацію?
Річ не в тім, що ви бачите, а в тім, хто бачить вас.
Скільки просторів WeWork ви хочете відкрити в Нью-Йорку?
Хто тепер здає в оренду найбільші площі в Нью-Йорку?
Ну, думаю… Думаю, «J.P. Morgan».
Привітайтеся, містере Даймон.
Містере Даймон, через три роки ми обійдемо вас. Три роки.
Ні. Не ображайтеся.
Але я кажу цілком серйозно.
У майбутньому люди працюватимуть по-іншому.
Виросло нове покоління. Воно численне. Розумієте?
Ці люди думають інакше, ніж їхні батьки, вдягаються інакше,
працюють інакше.
Навіщо їм потрібні батьківські офіси?
Розумієте?
Молодим хочеться забави, радості, натхнення.
І, на щастя,
наші орендодавці в кожному приміщенні
одразу ж розділили наше бачення.
WeWork це не просто компанія.
Це рух.
Це мільйони й мільйони людей, які кажуть:
«Я не хочу просто заробляти собі на життя».
Вони хочуть творити життя.
Я точно хотів би народитися вами в наступному житті.
Скотте.
Леді й джентльмени, Адам Ньюманн.
Дякую.
Навряд чи я з вашого виступу зрозумів хоч слово,
але хотів би сказати про це перший.
- Прийму це як комплімент. - Правильно.
- Дякую. - Адаме.
Брюс Данлеві, «Benchmark Capital».
Брюс.
Проведете екскурсію?
Авжеж.
Декому це легко дається.
Він зірка.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко