HOTEL SPLENDIDE, MARSELLA
Un altre?
No, gràcies.
Un cafè, si us plau.
Estic casat.
Admiro la seva seguretat,
però no l'estic intentant seduir.
Diuen que saben com marxar.
Molts anglesos es van quedar a França després de Dunkerque.
Massa.
Necessiten ajuda.
Vol que tregui del país presoners de guerra anglesos?
- Soc estatunidenc. - Precisament.
El Regne Unit està en guerra i en setge.
Necessitem aliats que puguin operar lliurement aquí.
- Senyoreta... - Digui'm Margaux.
Margaux, el meu país és oficialment neutral en aquesta guerra.
Vaig llegir els seus articles de Berlín publicats al New York Times, Sr. Fry.
Sé què pensa de la neutralitat dels Estats Units.
El que està suggerint
és traïció.
Senyor Benjamin.
Dispensi, espero que no li faci res. Tinc una pregunta sobre la seva obra.
Què el porta aquí?
Ah, curiositat.
Miri.
Si l'aura dels objectes únics desapareix quan es produeixen en massa,
on va?
Una pregunta més interessant seria:
¿què li passa a l'aura dels objectes únics
quan els trenquen forces diabòliques
mentre destrueixen el món que coneixem
i el fan miques?
Però un dia,
tornarem a unir totes les miques, com un puzle.
I aquest procés s'anomena tikkun olam.
Tikkun olam.
Exacte.
Volem finançar cèl·lules de resistència com la vostra.
El Comitè de Rescat d'Emergència és una entitat d'auxili.
Ajudo persones a fugir de la violència, no a contribuir-hi.
- Ajudi els nostres nois a fugir. - No puc.
Veu aquell home d'allà, amb abric, que camina decidit?
És el comandant de la policia de Marsella. Farà una batuda a l'hotel.
Quan?
- En cinc o deu minuts. - Com?
El del barret que llegeix un diari italià és un dels seus homes.
I aquells dos també, que porten bufanda i estan parlant.
I aquell home a qui li netegen les botes, que fuma un cigar.
Tots quatre esperen el senyal del comandant.
No ho pot saber.
Quedi's aquí i ho veurà.
El Larbi Ben Barek, has vist que ha guanyat?
- Qui? - El Larbi Ben Barek.
La perla negra de Marsella. No t'agrada el futbol?
No.
Crec que faran una batuda a l'hotel ara.
- Com? - Hem de treure a tothom.
El Sr. Benjamin i uns quants més se'n van avui a Banyuls en tren
i creuaran els Pirineus a la nit.
Pots enviar-lo a la Lisa?
Crec que sé on podem portar la resta una nit.
En fi... La Mary Jayne és a dalt?
No són genials? Si tothom va vestit de vinyataire,
la Lisa pot fer que creuin els Pirineus de dia.
I són molt més còmodes
que les botes velles que porta tothom.
- No t'agraden? - No, és que no m'entren.
Les portaria tot el dia.
- Per anar fins a Amèrica no et serveixen. - No, no me'n vaig enlloc.
Tot i que el meu pare està furiós.
Diu que Marsella no és un lloc per a una dona americana com jo.
I com és una dona americana com tu?
Bé...
No hi ha gaires turistes americans.
Perdona, jo no soc turista.
No.
Per què rius? No fa gràcia.
Aquí tinc responsabilitats de debò. La gent compta amb mi.
Sí, jo compto amb tu.
T'estàs rient de mi?
Jo no me'n riuria mai, de tu.
- Fan una batuda a l'hotel. - Com?
Policia!
Documentació!
Què està passant?
- És el director de l'hotel? - No, soc el Varian Fry.
Soc el director del Comitè de Rescat d'Emergència.
Hi ha gent aquí sota la nostra protecció.
No han patit prou? No fan res de dolent.
Són tots delinqüents estrangers.
Són refugiats.
Quina diferència hi ha?
- Sr. Benjamin, vesteixi's. - Què passa?
De pressa, ha vingut la policia.
Policia!
Policia, obrin!
Obrin, policia!
Obrin la porta!
Fora! Pervertit! Fot el camp!
Fot el camp!
Aquí dins hi caben tres persones alhora.
Els puc baixar amb l'ascensor.
- Ens podem amagar aquí? - No ens hi amaguem pas.
Merda!
Les espardenyes.
Ara torno.
Mira, té. Aquestes són per a ells.
I amaga la resta, sí?
- Gràcies. - Gràcies a tu.
I després?
Et vindré a buscar. Siguis on siguis.
Molt bé.
- Què fa? On anem? - Ja ho veurà.
No puc marxar.
No he acabat el llibre i he d'escriure.
Senyor Benjamin, les idees les té aquí.
I la seva vida val més que un punyeter manuscrit, sí?
Sí.
Merda.
Som-hi.
Vingui.
- Un moment, no m'hi veig. - Silenci!
On som?
Benvinguts a la Marsella de debò.
- Gràcies. - De res.
Va!
Ei.
Gràcies.
Walter Benjamin, Julius Berger. Lisa Fittko.
Vinguin amb mi.
Aquí tenen.
André, Max, Jacqueline, quedin-se aquí,
jo entro primer.
Què és aquest lloc?
Estàs somiant, Max.
He somiat que era una maleta.
De fet, no ho has somiat. Això ha passat.
Hola?
Hola.
Varian!
No, he vingut per demanar-te un favor. És una emergència.
No has vingut sol?
Hola! Em dic Mary Jayne Gold. Treballo amb el Varian.
Lovegrove. Thomas Lovegrove.
La policia ha escorcollat l'hotel i no sabia on portar els refugiats.
- Això és casa seva? - Per ara.
- I quanta gent hi viu? - Una.
Una? Quantes habitacions hi té, aquí?
Deu, quinze?
- Com a mínim. - Ens podem quedar avui?
- Tants dies com vulgueu. - No, només necessitem una nit.
- Quant ens cobrarà? - Un moment.
Varian, pensa-t'ho bé. Pensa quanta gent podem amagar aquí.
Ja tenim els Breton i el Max Ernst.
Hi cabrien els Mahler, els Mann... Inclús els Levine i els Fraiberg.
I només hem tardat vint minuts des del port.
Al comitè no li agradarà que sigui una vil·la privada.
El comitè és a Nova York! No cal que sàpiguen on vivim.
Alguns d'ells els busca la policia.
Potser nosaltres també som fugitius i tot.
Doncs ens amagarem a plena vista. Aquesta vil·la és perfecta.
No és just posar el Thomas en perill si no treballa amb nosaltres.
No tinc problema amb el perill, de debò.
- Insisteixo que us quedeu. - Doncs decidit!
- Podem fer un tour? - Darrere seu.
Abraça les punxes opaques i esmolades que hi ha a sota.
En sabatilles, un cargol ha perdut l'armadura,
però ha trobat una bústia.
La pluja cau al revés.
La mouen els corrents com si fossin cintes.
Els núvols grisos i negres es reflecteixen a la pell de les sardines.
Estafades i influïdes per la lumbàlgia.
Tot bé?
Estàs bé?
- T'han fet mal? - No.
S'ho han endut tot.
No ben bé.
- Tot en ordre? - Tothom és al llit.
Mary Jayne.
Crec que necessitarem més diners del que pensàvem.
Necessitem una oficina nova, transport a la ciutat...
Cap problema.
- N'estàs segura? - No pateixis.
- Jo me n'encarrego, Varian. - Gràcies.
Que bé saber que avui tothom dorm en llits.
Gràcies, Thomas.
Recorda'm com sabem que no ets un informador de la Gestapo.
Jo? Vaig créixer en un quibuts.
Bé, un àngel de la guarda apareix amb una vil·la buida en un moment difícil...
Potser es converteix en un llop.
El Thomas es va quedar atrapat a Europa com tots en esclatar la guerra.
- No és cap informador de la Gestapo. - Un àngel de la guarda potser.
No, de debò.
El conec.
De què?
De què us coneixeu?
Fa cinc anys, a Berlín,
a un home jueu innocent el van apallissar uns nazis en un bar.
Vam ser els únics que el vam ajudar.
Estava bevent cervesa i li van apunyalar la mà.
Una sangada...
Vaig escriure sobre això per al NY Times, però ho van descartar.
Just llavors...
vaig saber que aquesta guerra seria diferent de les anteriors.
Et puc ajudar?
No, tranquil, seu.
No és gran, però és còmode.
L'únic que falta és el menjar de la nostra mare.
Gràcies.
No li has ensenyat el millor.
Ha estat un dia llarg.
Millor.
No podem seguir fent això.
És per la teva dona?
No, l'Eileen sap exactament qui soc.
És la Mary Jane i tots els de l'habitació del costat
i les de tot el passadís.
Necessito separar aquestes dues parts de la meva vida.
Dues parts de tu?
Vull dir la personal i la professional.
Què pensarien?
Aquestes parets són molt gruixudes.
No, de debò.
Està bé.
Senyoreta Gold, ho sento,
però no té prou saldo per la quantitat que vol retirar.
Però cada setmana m'envien diners del segon banc nacional de Chicago.
Aquesta setmana, no.
Ostres, segur que ha estat un malentès.
Mentre ho soluciono, em podria avançar una mica d'efectiu.
Ho sento, però no pot ser.
Com diu?
No té diners al compte.
Soc una clienta important d'aquest banc des de fa mesos.
De moment, això és l'últim que li queda.
Si us plau.
Gràcies.
Mare meva.
- Creus que han trobat el que buscaven? - Espero que no.
Sí.
- M'ajudes amb això? - Sí.
Només...
El Max Ernst.
Passaports.
La llista?
Sí.
Fa uns anys, vam recórrer la Riviera en tren.
Primera classe. Al meu bufet tot anava de cine.
Em sentia l'amo del món. Qui ho hauria dit, que tot acabaria així?
Jo no.
Em van oferir una feina a Palestina el 1933,
però vaig dir que no. No volia viure al desert.
Potser em vaig equivocar.
Moltes males decisions ens han portat a tots aquí.
Males decisions...
malinterpretades com a narrativa del progrés.
Intento no pensar en el passat.
Jo és l'únic que penso.
Mentre caminin endavant...
En tirar endavant, tots deixem enrere munts de deixalles.
Res més.
La història
és el vent empenyent-nos endavant, convertint-ho tot en deixalles.
Va.
Deixi'm que l'ajudi.
Gràcies.
D'on ets?
- Berlín, vaig néixer allà. - Ai, Berlín.
Vaig marxar el 1933.
On vas anar?
Primer, la meva germana gran Ursula i jo vam anar a París,
després a Trieste, Londres, Sevilla
i un altre cop a París.
I la resta de la família?
Bé, mon pare va morir abans que Hitler arribés al poder.
I llavors, en principi,
ma germana petita Eva i ma mare se n'anaven a Londres.
Però la veritat és...
no sé si hi van arribar.
I no sé com esbrinar-ho.
Tampoc sé si ho vull saber.
Si seguim a aquest ritme, no arribarem abans de l'alba.
Ho sento, no puc córrer més.
Doncs hauríem de girar.
I tornar fins a Banyuls?
Hi ha una caseta de pedra on podem dormir.
L'hem passat fa una estona, no és lluny.
No puc tornar.
Prefereixo passar la nit aquí.
Aquí?
Just aquí.
El recollim al matí.
Bona nit.
No et fa sentir malament?
El què?
Hi ha gent passant gana i dormint a la platja a deu metres d'aquí.
Aquest país se'n va a la merda, amb perdó.
Normal que el teu pare et vulgui a casa.
- No hi ha xampany així a Chicago. - Per això segueixes aquí?
Hi has parlat?
Encara no.
Què va dir quan no et vas presentar?
Em va tallar l'aixeta.
Hi parlaràs, si us plau? Digue-li que no s'ha de preocupar.
El problema és que penso com ell.
De debò vols que me'n vagi, Graham?
- Jo? - Sí.
No em trobaràs a faltar quan marxi?
Senyor Benjamin?
Senyor Benjamin.
Senyor Benjamin!
Sí, què passa?
He pres...
una mica de morfina
per dormir millor.
No hauria de jugar amb això.
No pateixi, sé exactament el que faig.
Bon dia.
Bé...
Som-hi.
Senyor Benjamin.
On eres?
Treballant.
Com has vingut?
Amb el Varian.
Vam trobar una oficina ahir.
L'hem moblat i tot. Està llesta.
Ja hem començat a fer entrevistes. Està corrent la veu.
Que bé.
- Sí. - Entres, doncs?
Ara vius aquí, però no has dormit aquí.
Jo em quedo aquí, Albert, i tu també ets benvingut.
Sí, clar,
en una mansió a mitja hora de tota la gent que intentem ajudar.
Potser jo estic més còmoda en un lloc així que tu.
Aquí només hi ha 26 habitacions, i casa meva en tenia 30.
Mary Jane.
Si us plau, pots...?
He...
He vingut a veure't.
- De debò, necessito banyar-me. - Molt bé, és clar.
Visats de trànsit, si us plau.
Passa alguna cosa.
Silenci.
La frontera estava tancada ahir al matí. Com han arribat aquí?
Els francesos ens van deixar passar.
Hi ha un hotel aquí al costat. Quedin-s'hi fins que ho solucionem.
Va, vinga.
Necessito un cigarro.
Me'n dones un?
Gràcies.
Què tal la nit?
No siguis tímida, si sembles una dona moderna.
Una dona moderna amb una consciència religiosa.
Mon pare m'ha congelat el compte. S'han acabat els diners.
- Per què? - Vol que torni a casa.
Tant et troba a faltar?
I ara, no. Només el preocupa la seva reputació.
No fos cas que la seva filla rondés per Marsella amb el populatxo.
Saps que passarà si torno a casa?
Ma mare buscarà al fons del llac Michigan
a veure si troba algun cadàver o divorciat per casar-se amb la seva filla solterona.
I després em passaré la resta de la meva vida al club jugant al bridge.
Però si torno, em descongela el compte,
i podria enviar diners al Varian des de Chicago.
Podria ajudar a pagar l'oficina nova, el menjar per a tothom,
podria comprar els bitllets de tren...
Potser el comitè necessita més els diners que a mi.
Jo no n'estaria tan segur.
No li diguis al Varian.
T'asseguro que trobaré una solució abans de decebre'l.
Potser no cal.
No cal el què?
Tornar a casa o decebre a ningú.
Senyor Benjamin.
El meu manuscrit...
ha d'arribar a Amèrica.
Vigili el meu maletí, sí?
Portarà aquest maletí a Amèrica vostè mateix, Sr. Benjamin.
Amb mi o sense.
M'ho promet?
L'hi prometo.
Vaig néixer a Bulgària, però em vaig mudar a Hamburg d'adolescent.
Vaig conèixer la meva dona, la Jana, al bus.
Vaig haver de marxar amb els veïns cap a França,
però ara no sé on són.
Quan vaig néixer, no tenia res.
A totes les feines era el millor.
Vaig muntar la meva pròpia fàbrica i després una altra.
Tractava els treballadors amb dignitat.
Pagava els impostos.
Vivia amb la meva germana. Treballava des de casa.
Un dia em van dir que ens venien a buscar.
Van matar el meu marit i el meu fill durant la invasió nazi.
Per alguna raó em van deixar viure.
I ja no hi eren.
El meu germà,
la meva germana,
la meva mare...
I no sé què li ha passat al meu germà.
És artista professional, política o una acadèmica reconeguda?
- No. - Soc europeu, tots som europeus.
Soc modista.
Soc mare.
Els pares han mort. No tenim família.
Em pot ajudar?
He d'anar a Amèrica.
Faré el que calgui per salvar la família.
Em pot ajudar?
Si us plau, ajudi'm.
Necessito un lloc segur mentre duri aquest malson.
Ens pot ajudar?
És artista professional, polític o un acadèmic reconegut?
Em deixa un llapis?
I tant.
Què li sembla?
M'agrada molt.
No només faig caricatures, sé dibuixar de tot.
No sé si el podem ajudar.
Si us plau. Potser puc ajudar-lo jo.
He estudiat Belles Arts. Era el millor de la promoció.
Disculpi, em dona un moment?
Varian?
- Sí? - Han trucat del consolat.
El Patterson?
Un dels seus ajudants.
Ha dit que era urgent.
Segur que no és una trampa?
Els espanyols ens deixen anar.
Hem d'agafar el tren abans que canviïn d'idea.
I el senyor Benjamin?
Senyor Benjamin?
Desperti! Podem marxar.
Senyor Benjamin, desperti!
Senyor Benjamin, desperti's.
Walter?
En una situació sense sortida,
no tinc cap altra opció que posar un punt final.
Merda.
La meva vida acabarà
en un petit poble dels Pirineus on ningú sap qui soc.
Lisa,
el tren.
Tens raó.
Senyor Fry.
El reconec.
El vicecònsol.
Bingham. Hiram Bingham.
Bé, gràcies per venir aquí.
Volia assegurar-me que ningú ens sentís.
- En què el puc ajudar? Tinc molta feina. - És clar.
Volia explicar-li la nostra nova política en persona.
Una política nova? Carai. Ja ens costa seguir l'anterior.
- No pateixi. - Estem desbordats.
L'única bona notícia és que hem aconseguit treure el Sr. Benjamin.
És una molt bona notícia.
El Sr. Patterson no sap que soc aquí.
A partir d'ara, la nova política de visats és que parli directament amb mi.
I això per què?
Al Patterson no li agrada la seva causa.
Aquest matí m'ha dit, textualment:
"Ni comunistes ni presoners britànics ni jueus. T'ho he d'escriure en un paper?"
No sé què sap vostè de Nova York.
Bé, sé que el transport de nens a Anglaterra s'ha cancel·lat
i que l'Estat no té gens d'interès a acollir nens refugiats.
La meva dona era en una festa a Washington i un assistent va bromejar sobre això.
"Mil nens jueus?
Es faran grans i passaran a ser mil adults lletjos", va dir.
El govern dels Estats Units no està fent res a propòsit
perquè a ningú l'importa el que està passant.
Han d'anar per feina i moure tothom que puguin.
Ja ho sé, ja.
Està bé saber que encara tenim amics al consolat.
Amics no, senyor Fry.
Només jo.
No estiguis nerviosa.
La meva cap respondrà tot el que preguntis.
És una dona?
Mi-te-la.
Mary Jayne, et presento la Margaux.
Hola.
- Fuma? - No, gràcies.
Quina llàstima.
I això no és res.
Treballi amb nosaltres.
Amb vostès?
Fent d'espia?
No tinc formació.
No?
Segur que sap actuar davant d'un home
perquè se senti còmode, encara que vostè no.
Dispensi, com diu?
Per assegurar-se que no acapara massa atenció allà on és.
Què me'n diu d'amagar com se sent si no és oportú?
O de no dir res malgrat estar furiosa?
Suposo que acostuma a recordar aniversaris,
les cançons preferides i tota mena de detalls d'altres persones
sense que se li demani.
M'equivoco?
Gràcies.
I si em diu que no fa veure que és menys intel·ligent
en situacions en què es pot percebre com una amenaça,
bé...
no la creuré.
Crec que s'ha format per a aquesta feina tota la vida.
Com totes, no?
INSPIRADA EN LA NOVEL·LA DE JULIE ORRINGER
AQUESTA ÉS UNA SÈRIE DE FICCIÓ INSPIRADA EN PERSONES I FETS REALS
Subtítols: Albert Vilalta