- En till? - Nej, tack.
Kaffe, tack.
Jag är gift.
Jag beundrar ditt självförtroende, men jag försöker inte förföra dig.
Ni lär ha hittat en väg.
Många brittiska vänner blev kvar i Frankrike efter Dunkerque. För många.
De behöver hjälp.
Ber ni mig att föra ut brittiska krigsfångar ur Frankrike?
- Jag är amerikan. - Precis.
Storbritannien är i krig och är ansatt. Vi söker vänner som kan verka i Frankrike.
- Miss...? - Kalla mig Margaux.
Margaux: Mitt land är uttalat neutralt i det här kriget.
Jag läste artiklarna ni skrev från Berlin i New York Times, mr Fry.
Jag vet hur ni ser på USA:s neutralitet.
Det ni talar om...
...är förräderi.
Herr Benjamin?
Ursäkta, jag hoppas att det går för sig? Jag har en fråga om ert arbete.
Vad för er hit?
Åh, nyfikenhet.
Här.
Om unika föremåls aura försvinner vid massproduktion, vart tar den vägen?
Den mer intressanta frågan är vad som sker med auran
kring unika föremål som spritts omkring av ondskans krafter
medan den värld vi känner förhärjas och slås i spillror?
Men en dag kommer vi att sätta ihop delarna igen, som ett pussel.
Och den processen kallas tikkun olam.
Tikkun olam.
Just det.
Vi vill finansiera motståndsceller som er.
Räddningskommittén är en hjälporganisation.
Jag hjälper folk att fly våld, inte bidra till det.
- Hjälp de våra, då. - Det kan jag inte.
Ser ni mannen i överrock som passerar där?
Marseilles polischef. Han tänker slå till mot Splendide.
När då?
- Om fem, tio minuter. - Va?
Mannen i grön hatt som läser en italiensk tidning är polis.
De två i halsduk som samtalar där är det också.
Och cigarrökaren som får skorna putsade.
Alla fyra inväntar polischefens signal.
Det kan ni inte veta.
Ni kan ju vänta och se.
Larbi Benbarek: Såg ni hans seger?
- Vem? - Larbi Benbarek.
Marseilles svarta pärla. Ser ni inte på fotboll?
Nej.
Jag har skäl att tro att polisen tänker slå till. Vi måste få ut vårt folk.
Mr Benjamin och några till ska till Banyuls med tåg i dag
och över Pyrenéerna i kväll.
Kan du få honom till Lisa? Jag kan ha plats för de andra över natten.
Är Mary Jayne där uppe?
Visst är de bra? Om alla är klädda som vingårdsarbetare
kan Lisa ta folk över Pyrenéerna dagtid också.
Och de är så mycket mer bekväma än de där gamla kängorna alla har.
- Gillar du dem inte? - Nej, de är för små.
- Jag vill nog inte ha andra skor. - Bara du inte flyr till USA i dem.
Nej. Jag ska ingenstans.
Även om min far är ursinnig på mig.
"Marseille är inte rätt plats för en amerikansk kvinna som du."
Vad är en amerikansk kvinna som du?
Du vet.
Amerikanska turister är sällsynta.
- Ursäkta, men turist är jag inte. - Nej.
Vad skrattar du åt? Jag har ett stort ansvar, många räknar med mig.
Ja. Jag räknar med dig.
Gör du narr av mig?
Det skulle jag aldrig göra.
- Polisen gör razzia. - Vad tusan?
Polis!
Era papper!
Vad är det här?
-Är ni hotellchef? - Nej. Varian Fry.
American Emergency Rescue Committee.
Flera hotellgäster står under vårt beskydd.
- De har inte brutit mot några lagar. - De är illegala invandrare, mr Fry.
- De är flyktingar! - Vad är skillnaden?
- Mr Benjamin, klä på er. - Vad händer?
Fort! Polisen är här.
Polis!
Polisen! Öppna!
Polis! Öppna!
Polis!
Öppna!
Ut! Snuskhummer! Ut härifrån!
Ut härifrån!
Titta! Vi har plats för minst tre personer i den här. Jag kan ta ner dem i hissen.
- Kan vi gömma oss här? - Vi ska inte gömma oss.
Fan!
Espadrillerna. Strax tillbaka!
Okej. De här är till dem, och sen gömmer ni resten.
- Tack. - Tack.
- Och sen? - Jag hittar dig. Var du än är.
Bra.
- Vad gör du, vart ska vi? - Ni får se.
Jag kan inte fortsätta. Jag måste skriva klart min bok.
Ni har ju era idéer här inne, och ert liv är värt mer än ert jäkla manuskript!
Ja.
Jäklar.
Kom.
Kom med.
- Vänta. Jag ser inget. - Hysch! Tyst!
- Var är vi? - I verklighetens Marseille.
- Tack. - Det var så lite.
Kom, kom!
Hej.
Tack.
Walter Benjamin, Julius Berger. Lisa Fittko.
Kom.
Här har ni.
André, Max, Jacqueline: Ni stannar här, så går jag in först.
- Vad är det här för ett ställe? - Du drömmer, Max.
Jag drömde att jag var en resväska.
Det var faktiskt ingen dröm. Det hände verkligen.
Hallå?
Hej.
Varian...
Nej, jag vill bara be om en tjänst. Det är ett nödläge.
Kom du inte ensam?
Hej! Jag heter Mary Jayne Gold. Jag jobbar med Varian.
Lovegrove. Thomas Lovegrove.
Polisen slog till mot hotellet. Jag hade ingenstans att ta flyktingarna.
-Är det här ert hem? Hur många bor här? - För tillfället. En.
En? Hur många sovrum har ni här? Tio, femton?
- Minst. - Kan vi övernatta här?
- Stanna så länge ni vill. - Nej, en natt räcker.
- Hur mycket skulle det kosta? - Vänta...
Tänk igenom det. Tänk, så många vi kan gömma här.
Vi har bretonerna och Max Ernst med oss.
Vi kan få in Mahlers, Manns, Levines och Fraiberg-ungdomarna,
och det tog bara 20 minuter hit från hamnen.
ERC lär inte gilla ett privat boende.
De är i New York, de måste inte få veta var vi bor.
Vissa av dem är efterlysta, och vad vi vet kan vi också vara flyktingar nu.
Vi gömmer oss helt öppet, villan blir perfekt för oss.
Vi ska inte utsätta nån som inte deltar i vårt arbete för fara!
Fara bekymrar mig inte så mycket.
- Ni måste stanna. - Bra, då säger vi så.
- Får vi en visning? - Efter er.
Krama tristessens taggar där undertill.
I sina tofflor har en snigel tappat sin rustning.
Men han har hittat en brevlåda.
Regnet faller upp och ner.
Det blåses av strömmarna, som band.
De gråsvarta molnen reflekteras på sardinernas hud.
Svindlade, under påverkan av ryggvärken!
Allt väl?
- Gick det bra? - Ja då.
- Skadade de dig? - Nej.
De tog allt.
Inte riktigt.
-Är allt klart? - Alla är nedbäddade.
- Mary Jane. - Ja?
Vi lär behöva mer pengar än vi trott.
Till ett nytt kontor, resor till och från stan.
Inga problem.
-Är du säker? - Lugn.
- Jag ordnar det. - Tack.
Det känns så bra att alla sover i sängar i natt, så stort tack, Thomas.
Påminn mig om hur vi vet att du inte är Gestapo-tjallare?
Jag? Jag växte upp i en kibbutz.
Den goda fen som dyker upp med en tom villa i ett krisläge kan ju vara en varg.
Som alla andra fastnade Thomas i Europa när kriget började.
- Han är inte en Gestapo-tjallare. - Möjligen en god fe.
Nej, allvarligt.
- Jag känner honom. - Hur då?
Hur känner ni varandra?
För fem år sen i Berlin blev en oskyldig judisk man
överfallen av nazister i en bar. Vi var de enda som försökte hjälpa till.
Han drack bara öl. De körde en kniv genom hans hand. Blod...
Jag skrev om det i New York Times och det blev en notis.
Det var då jag insåg att det här kriget skulle...
...skilja sig från alla andra krig.
- Kan jag hjälpa till med nåt? - Nej, tack. Bara sätt dig.
Den är inte stor, men bekväm.
Det enda som saknas är vår mammas matlagning.
Tack.
Du visade honom inte det bästa.
Du har haft en lång dag.
Mycket bättre.
Vi kan inte fortsätta så här.
- Handlar det om din fru? - Nej. Eileen vet precis vem jag är.
Det är Mary Jayne och alla andra i rummen intill och längs hela korridoren.
Jag måste hålla de här två sidorna av mitt liv åtskilda.
Två sidor av dig själv?
Jag menar det personliga och det professionella.
Vad skulle de tro?
- Väggarna här är väldigt tjocka. - Jag menar allvar.
Visst.
Jag beklagar, miss Gold, men ert saldo täcker inte beloppet ni vill ta ut.
Men det förs över pengar en gång i veckan från Chicago.
- Det kom ingenting den här veckan. - Det måste bara vara ett missförstånd.
Medan jag löser det kan ni väl ge mig ett förskott?
Det går tyvärr inte.
- Ursäkta mig? - Ni har inga pengar på kontot.
Jag har varit en uppskattad kund i månader.
Det här är det sista av era pengar.
Varsågod.
Tack.
Jösses.
- Kan de ha hittat vad de sökte? - Jag hoppas inte det.
Ja.
- Kan du hjälpa mig med det? - Ja.
Bara...
Max Ernst.
Pass.
Listan?
Ja.
För några år sen reste vi längs Rivieran med tåg.
Första klass. Min advokatbyrå gick så bra.
Jag tyckte mig äga världen. Vem kunde ana att allt kunde gå så fel?
Inte jag.
1933 erbjöds jag en plats i Palestina, men tackade nej. Jag ville inte bo i öknen.
Det var kanske fel beslut.
Många felaktiga beslut har lett oss till det här ögonblicket.
Fel beslut...
...missförstådda som en berättelse om framsteg!
- Jag försöker att inte se tillbaka. - Jag kan inte annat.
Bara ni fortsätter att gå framåt!
På vår väg framåt lämnar vi ruiner efter oss.
Inget mer.
Historien är vinden som blåser oss framåt och förvandlar allt i sin väg till ruiner.
Kom nu.
Jag hjälper er.
Tack!
Var kommer ni ifrån?
- Berlin, ursprungligen. -Åh, Berlin.
Jag for -33.
Vart då?
Först for min storasyster Ursula och jag till Paris. Sen Trieste, London, Sevilla
och tillbaka till Paris igen.
Och resten av er familj?
Min far dog strax innan Hitler fick makten.
Och min... Ja, det sista jag hörde var
att mor och lillasyster Eva var på väg till London.
Men...
Sanningen är... att jag inte vet om de kom fram.
Och jag vet inte hur jag kan ta reda på det.
Jag vill kanske inte veta.
Fortsätter vi så här hinner vi inte fram före gryningen.
Förlåt. Jag kan inte gå fortare.
Då måste vi vända.
- Hela vägen tillbaka till Banyuls? - Det finns ett stenhus vi kan sova i.
Vi passerade det för en tid sen. Det är inte långt.
Det klarar jag inte. Jag stannar hellre här.
Här?
Precis... här.
Vi hämtar er i gryningen.
Godnatt.
- Drabbar det dig aldrig? - Vadå?
Att svältande människor sover på stranden tio meter härifrån.
Landet har skitit sig, ursäkta språket. Inte undra på att din far vill ha hem dig.
- Sån här champagne finns inte i Chicago. -Är det därför du stannar?
Har du talat med honom?
Inte än.
Vad sa han när du inte kom?
Han kapade försörjningen.
Kan du tala med honom och säga att han inte behöver oroa sig?
Problemet är att jag håller med honom.
Vill du att jag ska fara hem?
- Jag? - Ja.
Skulle du inte sakna mig?
Herr Benjamin!
- Herr Benjamin! - Ja, vad är det om?
Jag tog bara... en smula morfin...
...för att få sova.
- Ni borde inte hålla på med sånt. - Oroa er inte, jag vet vad jag gör.
Godmorgon.
Jaha...
...då går vi.
Herr Benjamin...
- Var har du varit? - Jobbat.
- Hur kom du hit? - Med Varian.
Vi hittade ett kontor igår. Vi möblerade det och allt, det är klart.
Vi har redan börjat boka intervjuer. Ryktet sprider sig.
Så bra.
- Ja. - Kommer du in, då?
Du bor här nu, men sov inte här.
Jag bor här, Albert. Och du kan också bo här.
Ja. Visst. I en herrgård som är en halvtimme från de vi försöker att hjälpa.
Jag kanske är mer van vid såna här ställen än du.
Här finns bara 26 rum och huset jag växte upp i har 30.
MJ!
Snälla. Kan jag bara...
Jag...
Jag kom hit för att träffa dig.
- Jag måste bada nu. - Okej. Visst.
Transitvisum, tack.
Nåt är på tok.
Lugn.
Gränsen stängdes i går morse.
- Hur kom ni hit? - Fransmännen släppte igenom oss.
Stanna på hotellet här intill tills det här är löst.
Sätt fart.
Jag behöver en cigarett.
Kan jag få en?
Tack... tack.
Hur var er kväll?
Slingra er inte. Ni verkar vara en modern kvinna.
En modern kvinna med ett presbyterianskt samvete.
Far har strypt min fond. Inga mer pengar.
- Varför? - Han vill få mig att åka hem.
Saknar han dig så mycket?
Knappast. Nej. Han är bara orolig för sitt rykte.
Gud förbjude att hans dotter ska fara runt i Marseille med vanligt folk.
Vet ni vad som väntar mig där hemma?
Min mamma skrapar botten av Lake Michigan
för att hitta nåt lik eller skild karl som är villig att gifta sig med sin dotter.
Och sen ska jag tillbringa resten av mitt liv på klubben och spela bridge.
Men far jag hem öppnar han min fond igen.
Då kan jag skicka Varian pengar från Chicago.
Jag kan betala för de nya kontoren. Jag kan mata alla här.
Jag kan få tågbiljetter och...
Räddningskommittén behöver kanske pengarna mer än mig.
- Det skulle jag inte vara så säker på. - Snälla, berätta inte för Varian.
Jag lovar att komma på nåt så att jag inte måste svika honom.
- Det måste ni kanske inte. - Måste inte vadå?
Fara hem eller svika nån.
Herr Benjamin.
Mitt manuskript...
...måste komma till Amerika.
Kan ni ta hand om min portfölj?
Den kan ni själv bära till Amerika, herr Benjamin.
Med eller utan mig.
Lova mig.
Jag lovar.
Jag föddes i Bulgarien men kom till Hamburg efter gymnasiet.
Jag träffade min fru Jana på bussen.
Jag fick lov att fara med våra grannar till Frankrike,
men nu vet jag inte var de är.
Jag föddes i fattigdom. På varje anställning var jag den bäste.
Så byggde jag en egen fabrik, så en till.
Jag behandlade mina arbetare med värdighet. Jag betalade min skatt.
Jag bodde med min syster. Arbetade hemma. En dag sas det att de skulle hämta oss.
Min man och son dödades i nazisternas invasion.
Av nån anledning lät de mig leva.
Och alla var borta. Min bror.
Min syster.
Min mor.
Jag vet inte vad som hänt min bror.
Är ni professionell konstnär, politiker eller publicerad akademiker?
- Nej. - Jag är europé. Vi är alla européer.
- Jag är sömmerska. - Jag är mor.
Våra föräldrar är döda. Jag har ingen familj.
- Kan ni hjälpa mig? - Jag måste till Amerika.
- Jag måste rädda min familj. - Kan ni hjälpa mig?
Snälla, hjälp mig.
Jag behöver en säker plats medan all galenskap tar slut.
Kan ni hjälpa oss?
Är ni professionell konstnär, politiker eller publicerad akademiker?
Får jag låna en penna?
Varsågod.
Vad sägs?
Jag gillar den.
Jag gör inte bara karikatyrer. Jag kan rita vad som helst.
- Jag tror inte att vi kan hjälpa er. - Snälla. Jag kanske kan hjälpa er?
Jag gick på konstskola. Jag var bäst i min klass.
Kan ni ursäkta mig ett ögonblick?
Varian?
- Ja? - Nån från konsulatet ringde.
Patterson?
En av hans underställda. Han sa att det var brådskande.
- Säkert att det inte är en fälla? - De låter oss gå.
Vi måste på tåget innan de ändrar sig. Var är herr Benjamin?
Herr Benjamin!
Vakna! De släpper oss.
Herr Benjamin, vakna!
Vakna då!
Walter?
I en situation utan utväg har jag inget annat val än att göra slut på allt.
Förbannat!
Mitt liv avslutas i en by i Pyrenéerna där ingen vet vem jag är.
Lisa.
Vårt tåg.
Sant.
Mr Fry.
- Jag känner igen er. - Vicekonsuln?
- Bingham. Hiram Bingham. - Ja.
Tack för att ni kom hit, jag ville se till att ingen kunde höra.
- Vad önskas? Jag har mycket att stå i. - Självklart, jo...
Jag ville personligen förklara vår nya policy.
Ny policy? Vi har knappt lärt oss den gamla.
- Bara hör på. - Vi har fullt upp.
Min enda goda nyhet är att vi fick ut Walter Benjamin.
Det är ju bra.
Jo... mr Patterson vet inte att jag är här.
Från och med nu är visumpolicyn att ni går via mig.
Varför det?
Patterson sympatiserar inte med er. I morse sa han, citat:
"Inga socialister, inga brittiska krigsfångar, inga judar - förstått?"
Jag vet inte vad ni hör från New York.
Jag vet att Kindertransport till England har avbrutits.
Och det finns noll vilja i USA att ta emot flyktingbarn.
Min fru var på en fest i Washington DC där en societetsfigur skämtade om det:
"Tusen judiska barn?
De kommer bara att växa upp till att bli tusen fula vuxna", sa hon.
USA förhalar medvetet visumärendena, för ingen bryr sig om att helvetet bryter ut.
- Ni måste få ut så många som möjligt nu. - Verkligen.
Skönt att vi fortfarande har vänner på konsulatet.
Inte vänner, mr Fry.
Bara mig.
Var inte orolig.
Min chef besvarar alla era frågor.
Var är han?
Här.
Mary Jayne: Här är Margaux.
Hej.
- Röker ni? - Nej, tack.
Så synd.
Det finns mer än så.
Arbeta med oss.
Arbeta med er? Som spion?
- Jag är inte utbildad till det. - Inte?
Ni vet nog hur man får en man att må bra även om man inte själv gör det.
Förlåt, vadå?
För att se till att du inte tar för mycket plats i ett rum?
Vad sägs om att svälja känslor som inte passar eller hålla tyst trots sin vrede?
Ni är säkert en sån som minns folks födelsedagar och favoritsånger
och andra personliga detaljer utan att vara ombedd att göra det?
Har jag fel?
Tack.
Och skulle ni påstå att ni inte tonar ner er intelligens
i situationer där den kan uppfattas som hotfull, tja...
Då tror jag er inte.
Ni har nog utbildats för det här i hela ert liv, miss Gold.
Har inte vi alla det?
MED INSPIRATION FRÅN JULIE ORRINGERS ROMAN.
SERIEN ÄR FIKTION, INSPIRERAD AV VERKLIGA MÄNNISKOR OCH HÄNDELSER.
Undertexter: Henrik Brandendorff