- Et voi pakottaa minua! - Pue päällesi.
- En! - Nyt heti!
Laita se päällesi!
Luoja, käyttäydyt kuin...
Frankie?
Rae! Luoja paratkoon!
Eikö ole vähän liian aikaista huutaa noin?
Tarvitsemme suurten eläinten tainnutusaseen.
Minä vannon, että...
Kertoisitko tyttärellemme, että hänen on mentävä kouluun?
- Menet kouluun. - En mene,
koska hän pilasi kaiken. Vihaan koulua,
kaikki ovat kauheita, ja se on syytäsi!
Miksi kaikki on minun syytä?
- Koska möhlit kaiken! - Et voi sanoa minulle noin!
- Älä sinä puhu minulle noin! - Nyt riittää, onko selvä?
Menet kouluun, joten mene pukeutumaan.
- Kiitos. - Hyvä on.
Sitten haluan siirron Douglasiin.
- Douglas on huono koulu. - Minä kävin koulun siellä.
Ja sanoit, että se on huono.
Valkoinen feminismi iskee taas. Mikä on niin kauheaa -
enimmäkseen mustassa lukiossa?
Valitsimme St. Annen, koska haluamme sinun pääsevän hyvään yliopistoon.
En halua yliopistoon!
Hetkinen.
- Mitä oikein sanot? - Te ette kuuntele minua!
Sen takia juuri kysyin mitä oikein sanoit!
Jos en saa vaihtaa, keskeytän koulun!
Nyt riittää! Et keskeytä.
Olet jo myöhässä. Mene pukeutumaan.
Asia on sillä selvä.
Kuule.
Älä koske minuun!
Kuuntele minua.
Käyt lukion loppuun ja jatkat yliopistoon,
koska niin se vain on.
Onko selvä?
Isä ei käynyt yliopistoa loppuun.
Ja hän katuu sitä.
Kuten et sinäkään.
Mitä?
Et käynyt yliopistoa loppuun?
Pukeudu ja hae reppusi, nyt heti.
Mene!
Anteeksi.
Luojalle kiitos!
Jaahas.
Mitä tämä nyt on?
Tule heti takaisin tänne!
Mikä tämä on?
Nenämuki, jonka tein keramiikka tunnilla.
Miksi tekisit tämmöisen?
Sen oli tarkoitus olla äitienpäivälahja.
Se on niin surullista. Mitä siihen oikein voi sanoa?
"Olen pahoillani äitisi vuoksi?"
Moi.
Mitä?
Näytät tutulta.
Pidimmekö hauskaa Grateful Dead -konsertissa?
Heidän konserttinsa eivät kiinnosta.
Tervetuloa maailman kirjallisuuden syventävälle kurssille.
Viimeinen neljännes voi tuntua pitkältä,
mutta seuraavan yhdeksän viikon aikana nautimme kirjallisuuden iloista.
Luemme Gogolin Nenän, Márquezin Patriarkan syksyn,
ja Guy de Maupassantin kertomuksia.
Menikö kevätloma mukavasti?
Kiipesin Machu Picchulle.
Voi ei.
Mitä tapahtui?
En mene takaisin kouluun.
Ihmiset ovat ilkeitä.
He tosiaan voivat olla.
Mutta sinä pidät koulusta.
Miten muuten sinusta tulisi seuraava suuri kirjailija?
Kenties ryhdyn tarjoilijaksi kuten sinä.
Sinulla ei varmaan olisi kärsivällisyyttä lounasruuhkaan.
Kuule.
Et voi antaa pahimpien sinulle tapahtuvien asioiden estää -
sinua tavoittelemasta mitä haluat.
Jos teet niin,
voit syyttää vain itseäsi.
Anteeksi.
- Hei. - Mitä?
Unohdit tämän.
Selvä, kiitos.
Lähtisitkö lasilliselle tai jotain?
Olimme yläkoulussa samalla luokalla, ja sinä piinasit minua. Joten, en.
Et voi pössytellä kodissamme.
Mistä kiikastaa?
Veljesi.
Hän ei meinaa mennä takaisin kouluun.
Eikä aio lähteä takaisin kotiin.
Et voi polttaa täällä.
Miten niin et mene takaisin kouluun?
Kyttä-puolisosiko kertoi?
Sinun ei tarvitse mennä huomenna.
Mutta sinun täytyy jatkaa koulunkäyntiä.
Äiti haudattiin vasta kolme päivää sitten,
joten anteeksi, jos koulu ei kiinnosta.
En ole käynyt kuukauteen.
Äiti haluaisi, että valmistut.
Haluaisi meidän molempien.
Äiti ei ole täällä.
Äiti!
- Äiti! - Mikä hätänä?
- Eikä. - Kyllä.
Lucas, siskosi pääsi yliopistoon!
Sinun ei tarvitse tehdä tätä. Emme ole enää lapsia.
Olet perheen ensimmäinen, joka pääsi yliopistoon.
Totta kai syömme juhlaillallisen.
Juomanne, mademoiselle, monsieur.
Millä se maksetaan, kun meillä ei ole varaa edes kunnon mehuun?
- Sitä varten on opintolainat. - Ja stipendit -
ja apurahat, jotka sinulle myönnettiin.
Haluan taas kuulla sen kirjeen.
"Hyvä Clare, onnittelut. Minulla on kunnia kertoa sinulle..."
"Plaa, plaa, plaa, eli hyväksymme sinut."
Huomasitko, mitä alareunassa lukee?
"Vanhemmat voivat osallistua kursseille ilman lisämaksua."
- Mitä? - Ilmaiseksi?
Olen aina halunnut käydä yliopiston.
Mutta et mene minun kanssa.
Ei.
Et.
En.
Selvä.
- Muistatko säännöt? - Emme tunne toisiamme.
- Ja jos näet minut? - Sivuutan sinut.
Paitsi jos tulen puhumaan sinulle, silloin voit puhua minulle.
Mutta muuten... Älä tuijota minua.
Selvä on.
- Katseesi ei saa viipyä minussa. - Selvä, teidän korkeutenne.
- Emme tunne toisiamme. - Sovittu.
Tarkoitan sitä.
Mutta nyt saat olla äitini.
- Rakastan sinua. - Samoin.
Anteeksi?
Äiti?
Mitä hemmettiä?
Näitkö äitisi ikäisen naisen?
Äitini ikäisen? En.
Kuule, "piinata?"
Eikö se ole vähän ylidramaattista?
- Mitä? - Sanoit, että piinasin sinua yläkoulussa.
Kyllä, teit elämästäni yhtä helvettiä.
No, minä...
Ei niin, että -
tiesin mitä helvetti on.
- Minulla on tutkielma kirjoitettavana. - Unohda se.
Painu kuuseen!
Sitäkö todella haluat?
Kovempaa.
Tarvitsen koko pullon.
Alaikäisellä veljelläsi on siitä luja ote.
- Oletko lukenut Nenän? - En.
Se kertoo miehestä, joka huomaa nenänsä kadonneen.
Miten voin kirjoittaa viisi sivua tästä sonnasta?
Etkö viime viikolla kirjoittanut 20-sivuisen tutkielman -
jostain ylevästä kumouksellisuudesta?
Tämä on eri asia.
Enää yksi kuukausi -
ja olet vapaa.
Valmistun yliopistosta.
Niin.
Magna cum laude.
Miltä tämä tuntuu?
Tuntuuko hyvältä?
- Lopeta. - Anteeksi.
Anteeksi.
MONTANA MERKITSI SINUT JULKAISUUN
KERRO ÄDILLESI
TÄLTÄ OIKEA KIMPPAKIVA NÄYTTÄÄ
VIESTIT
LUCAS-SETÄ
MITEN MENEE
HÄN ON PALANNUT, MUTTA KELLARIIN
HUONO PÄIVÄ TÄNÄÄN PIRISTÄ MINUA
KOITA KESTÄÄ
Mitä luulette Gogolin -
yrittäneen sanoa tällä tarinalla?
Kriitikot ovat jakautuneet asiasta.
Luultavasti koska se on sontaa.
Mitä sinä sanoit?
Voi veljet.
En mitään.
Sanoit, että se on sontaa.
Miksi?
Miehen nenä katoaa eräänä päivänä,
ja hän saa raivarin. Meidän odotetaan uskovan,
että tällä mahdottomuudella olisi jotain merkitystä.
Jotkut väittävät, että se kuvaa miehen seksuaalista kyvyttömyyttä,
tai jumalaista perisynnitöntä sikiämistä. Mutta kenties se vain haluaa -
saada meidät kuvittelemaan, mitä jos mahdottomasta tulisi mahdollista.
On surullista, että emme ole päässeet yli naisia vihaavista mieskirjailijoista,
jotka eivät osaa kirjoittaa muusta kuin rikkinäisistä vehkeistään.
Tänä lukukautena olemme lukeneet -
vain yhden naiskirjailijan työn.
Sinulla ei ollut ongelmaa -
kirjoittaa melko hienoa tutkielmaa Márquezista.
Márquez on hyvin erilainen kuin Gogol.
Odotan mielenkiinnolla tutkielmaasi, jossa tuot esiin -
miten Márquez ja Gogol eroavat toisistaan,
jota vaaditaan valmistuaksesi.
Siinä kaikki tältä kertaa. Kiitoksia.
Jos tarvitset hieman ylimääräistä aikaa,
ymmärrämme tämän olevan vaikeaa aikaa...
En tarvitse.
Näinkö elät elämääsi?
Missasin mitä Monica sanoi.
Hän oli viime viikon koomassa, mutta hänen uskotaan -
paranevan rintasyövästä.
Hieno juttu.
...se oksentaminen, ja hiusten lähtö...
Miten typerä kertomus syöpäsankarista.
Kuoliko äiti, koska ei halunnut elää tarpeeksi?
- Minä pidän tästä. - He vain poistavat lisää ruumistani...
He vain jatkavat toimenpiteitä...
Ajatteletko koskaan, miksi kaikista ihmisistä -
juuri äidin piti kuolla, kun muut saavat elää?
Kyllä.
Se saa minut vihaamaan kaikkia.
Ja kaikkea.
Vedetäänkö lärvit?
Kippis.
Saadaanko toiset?
- Oletko kunnossa? - Kyllä.
Hän on veljeni. Kumpi näyttää vanhemmalta?
Hän näyttää vanhemmalta, mutta minä kypsemmältä.
Mitä tuo edes tarkoittaa?
Tanssitaanko?
- Lähdetään. - Mitä ihmettä!
Aika lähteä.
Mitä?
Ala tulla.
Mitä tuo oli?
Olet naimisissa,
ja nyt pidätkin naisista?
Pidän mistä haluan.
- Tietääkö Jess sen? - Selvä, olen kauhea ihminen.
Petin häntä.
Tuon tytön kanssa.
Jessin ei tarvitse tietää siitä.
- En tarkoittanut häntä. - Mitä?
Muistatko Joelin?
Hautaustoimistosta?
Minä ja hän...
- ennen äidin hautajaisia. - Teitte mitä?
Pantiin. Pari viikkoa sitten sama juttu -
yhden hepun kanssa, joka kiusasi minua yläkoulussa.
Grateful Dead -fani.
- Oletko tosissasi? - Olen.
Muistatko Eric Olsonin?
Teimme sen hänen Broncossaan.
Kuka sinä oikein olet?
Olet kuin Carly General Hospitalista. Tekee sitä kaikkien kanssa.
En osaa olla hyvä ilman häntä.
Nähdään myöhemmin.
Moikka.
- Tule tänne. - Hyvä luoja!
Toin sinulle kahvia.
- Se ei hyvitä tuota. - Kaikki hyvin?
Lopputentti menee hienosti.
- Nukuitko täällä? - Varhainen tentti, pitkä matka.
Mene. Minun täytyy vielä lukea.
- Lykkyä tykö! - Kiitos.
- Rakastan sinua. - Samoin.
Moikka.
Älä tee toiste noin.
MAAILMANKIRJALLISUUDEN LOPPUTYÖ
NENÄ - NIKOLAI GOGOL
Clare.
Anteeksi, minä vain...
Missä oikein olit?
- Kirjastossa. - Selvä.
Yritin saada tutkielman valmiiksi.
Sen, jonka tarvitsen valmistuakseni,
enkä saa edes aloitettua sitä.
Oletko humalassa?
- Mitä? - Yrititkö kirjoittaa sitä humalassa?
Kaikki kirjailijat juovat. Sitä kutsutaan -
voiteluksi.
Seuraan kirjallisuuden ylväitä perinteitä.
Myös Lucas tuli kotiin umpikännissä pari tuntia sitten,
oksensi kylppärin lattialle.
Olen pahoillani.
Hän on lukiossa.
Vielä lapsi.
- Jonkun pitää katsoa hänen peräänsä. - Hän tarvitsee äitiään.
Me tarvitsemme äitiämme.
Äiti?
Äiti!
Hei, kulta.
Sinä tiedät mitä tehdä.
Ei.
Se käy hyvin nopeasti.
Mitä tarkoittaa toipuminen?
Eteenpäin jatkamista?
Irti päästämistä?
Mitä tarkoittaa, kun pahin mahdollinen todellakin tapahtuu -
ja jähmetyt paikallesi?
Äitini kuoli viimeisen vuoden kevätloman aikana.
Meidän molempien.
Äidin pyynnöstä, palasin heti hautajaisten jälkeen takaisin kouluun.
Todistaakseni hänen elämänsä merkinneen jotain ryhdyin tuhoamaan -
omaa alkanutta elämääni.
Elämää, jota äitini oli minulle toivonut.
En valmistunut,
koska en kirjoittanut viiden sivun tutkielmaa -
novellista, joka kertoo miehestä,
joka eräänä päivänä heräsi huomatakseen nenänsä kadonneen.
En saanut sitä tehtyä,
koska tarina oli mielestäni järjetön ja mahdoton ymmärtää.
Näin mitä he tekevät äitisi hyväksi.
Olen hyvin pahoillani.
En tiennyt.
Kiitos.
Siinä ei ollut piilomerkitystä.
Se yksinkertaisesti oli vain kertomus.
Kiitos.
Selvä.
Katoamisen absurdista ja mielivaltaisesta luonteesta.
Lopuksi,
oppilaan, joka jätti meidät liian varhain, muistoksi.
Tarve herättää henkiin menetetty,
paljas totuus siitä, miten mahdottomasta voi tulla mahdollista -
nopeammin kuin voimme uneksia.
Postuumisti myönnämme -
Frances "Frankie" Piercelle historian kandidaatin tutkinnon.
Äitini oli terve ja elossa.
Mutta seitsemän viikkoa myöhemmin kuollut.
Mahdotonta.
Opiskelin yliopistossa samanaikaisesti kuin äitini.
Mahdotonta.
Sain vain kiitettäviä. Siitä huolimatta en valmistunut.
Mutta kuollut äitini valmistui.
Mahdotonta sekin.
Joskus tarina ei ole muuta kuin pelkkä tarina.
Joskus heräät ja huomaat, että olet todellakin kadottanut nenäsi.
Ja sinun on opittava selviytymään ilman sitä.
Paljon onnea vuoden 1995 luokalle!
LOPPUTUKINNON UUSINTA
Äitini sanoi kerran:
"Et voi antaa pahimpien tapahtumien estää sinua."
"Jos teet niin,
voit syyttää vain itseäsi."
HOLY TRINITYN YLIOPISTO
Selvä. Kutsun sinua Raeksi.
Jos et halua tätä,
niin mitä haluaisit tehdä?
Eikö voitaisi vain mennä kotiin?
Pyydän.
Selvä.
Oikeasti?
Haluan sinulle niin paljon,
mutta jos et itse halua, et saa mitään.
Toipuminen on pieni ja tavallinen asia.
Kyse on ainoastaan yhdestä asiasta.
Tehdä mahdottomia asioita joka ikinen päivä.
Tekstitys: Patrik Rytikangas