EN NETFLIX-SERIE
Herregud.
Människor är galna i dina krukor.
Hälften av dina verk har redan sålts. Det tog hela 25 minuter.
Det känns som att jag kommer att svimma.
Var är Dean?
Han är hemma med barnen. De hade läxor och…
Ja, det känns inte bra att lämna dem ensamma.
Men han och du är…
Är ni okej?
Förmodligen.
Fråga mig igen om fem minuter.
Tja, kanske detta kommer att göra susen.
Jag fick svar från Miami Basel och Genève Basel.
Minns du? Jag var inte säker på vilken du skulle bli inbjuden till?
Tja, båda, visar det sig.
Verkligen? Herregud.
Du klarade det. Du har blivit populär.
Så här ser det ut att äntligen lyckas.
Det här känns som något slags skämt.
Herregud. Oj.
Detta är…
Jag är mållös.
Nora, vad är det?
Jag är ledsen. Det är… Det är Dean.
Att lämna huset har fått honom att tro att han är misslyckad.
Och här är jag och gör allt det här.
Det är svårt.
Ja. Bruce, det är Nora.
Ledsen att det är så sent. Jag bara…
Hade du…
Okej, inte ett enda bud?
Vad? Ja, det har gått två veckor.
Okej, så…
Sänk bara priset.
Ja, vi måste bli av med det.
Så där ja…
Hej.
Det är inte som det ser ut. Okej?
Jag kunde inte sova. Mitt huvud snurrade.
Jag började tänka på John Graff och jag fick en idé.
-Nej. -Lyssna bara på mig en sekund.
-Nej, jag tänker inte lyssna. -Vi har förbisett en sak.
Okej.
Okej. Det är faktiskt något som du sa.
Vadå?
Theodora hade rätt, okej?
Jag träffar den här killen, och han säger att han heter John.
Och sen när Theodora berättade historien om John Graff,
föreställde jag mig den här killen. Det är vettigt.
Jag kommer nog alltid att föreställa mig honom från och med nu,
men tänk om han är John Johnson?
Det är ett dumt namn.
-Men du vet vad jag menar? -Det här måste få ett slut.
Tänk om du har rätt? Han är bara en kille, okej?
Bara en kille, en bedragare,
som blev tillsagd att göra det, okej?
Han kommer inte att gömma sig för han är inte John Graff, eller hur? Så…
Tänk om vi betalde en skisskonstnär att teckna honom?
-Nej. Dean. -Lyssna.
Och sen kunde vi sätta det på flygblad över hela stan
och vi kan se om grannar känner igen honom.
Dean, det här måste sluta! Okej?
Erkänn bara att vi förlorade. Vi förlorade.
-Ja, jag vet. -Nej, det gör du inte.
Du tror på något sätt att det här inte är över och jag säger dig nu att det är över.
-Råkade du åka tunnelbanan idag? -Vad?
Det var så struligt. Där var två timmars förseningar. Vet du varför?
Canal Street station morgonrusning, tåget kör in
och någon galning knuffar två främlingar på spåret. Döda, bara sådär.
Denna jävla stad.
Något är på gång.
Det är som en sjukdom och jag försökte ta oss till en trygg plats,
och här är vi tillbaka i vårt gamla ställe,
och jag kan inte acceptera det.
-Vi hade det. -Nej, det hade vi inte.
-Vi hade huset… -Det hade vi aldrig.
…vi hade livet och någon slet det ifrån oss,
och jag ska få tillbaka det.
-Vi kan inte. -Huset säljs inte.
-Låt oss bara ta det från marknaden. -Nej, Dean!
Vi var så nära att ta reda på det.
Nej, det var vi inte! Vi hade aldrig någon aning!
Vi kommer aldrig att veta.
Vi kommer aldrig att få veta.
Det är som att någon okänd person knuffar främlingar framför tåget, det var vi.
Det är bara någon slumpmässig våldshandling.
Det är allt.
Vi måste inse det nu, okej?
Vi inser det och fortsätter med våra liv.
Okej?
HEMLIGT NUMMER
Vad gör ni här?
-Åh, de är vackra. Tack. -Ja.
Hej.
Jag hoppas att det är okej att vi kom.
Din dotter ringde och sa att du hade blivit sämre…
Ja, de…
De tog bort mig från studien.
Några tester kom tillbaka och det är överallt nu.
Jösses. Jag är ledsen.
Lyssna, om det är något… något du behöver, vad som helst.
Ja.
Faktiskt, ja.
Ja, om ni inte har något emot,
så finns det en bodega här bredvid.
Ja?
Jag skulle vilja ha en iskall Coca-Cola och ett paket cigaretter.
Jag tror inte att du får röka här inne.
Jag bryr mig inte alls.
-Det ska bli. Kommer strax. -Ja.
Kom hit.
-Får jag? -Ja.
Jag kan se att något tynger dig.
Ja. Huset. Det blir inte sålt.
Vad betyder det, ännu en konkurs?
Nej. Jag tror att ekonomiskt kommer vi faktiskt att klara oss.
Min konst har äntligen börjat säljas.
Jag har en utsåld utställning, och två till på väg.
Kolla på dig, ms Nora Brannock.
Det är…
Det är Dean.
Han håller på att bli galen.
Han har hela väggen med misstänkta i lägenheten igen.
Jag har sett det hända.
Ett mysterium man inte verkar kunna lösa kommer att göra en galen.
Det är det mänskliga tillståndet.
Behovet av att veta. Att inte veta krossar en.
Min hjälte.
-Jag packade upp åt dig. -Ja?
Ja.
Tänd åt mig, snygging.
Detta var dock värt det.
PRECIS SÅLT
Dean! Har du sett det här? Page Six?
"Ny vändning i mordhusmysterium."
Toppen.
"Källor säger oss att en ny omgång hotbrev
har väckt tvivel på sanningshalten i ägarnas påståenden om trakasserier.
Minst tre brev från en så kallad "Väktare" skickades till grannar
som alla en gång ansågs vara misstänkta.
Vad är mer misstänksamt?
De här nya breven postades från anläggningen på nedre Manhattan,
mycket nära dit de nuvarande ägarna av 657 har flyttat.
Tecken som en gång pekade på trakasserier pekar nu på bluff."
Dean, skickade du breven till dem?
Det gjorde jag kanske.
Du gör bara allt så mycket värre.
Förtjänar de inte det? Smaka på sin egen medicin?
Okej, jag gör inte det här.
Jag gör inte det där och jag gör inte det här.
Har jag gjort mig förstådd?
Jag ska ta reda på vem som gjorde det här mot oss, okej?
Jag accepterar det, du borde göra detsamma.
Jag ska ta reda på vem som förstörde denna familj.
Det är du. Du förstör den här familjen genom att inte släppa taget,
genom att tappa greppet om vad som faktiskt är viktigt!
Om du värdesätter att vara gift med mig,
kör du till Westfield
och ber om ursäkt till varenda person du skrev ett brev till.
Hör du mig?
Det kan jag inte göra.
Jag frågade inte om du kunde eller inte. Jag frågade om du hörde mig.
-Hej. -Hej.
Du ser fin ut.
Jag ska gå ut.
-Ska du inte äta middag med barnen? -Nej, du ska.
Jag ska vara en normal person och ta drinkar och äta middag med Marjorie.
Har du gjort det jag bad om?
Nej, när skulle jag göra det?
Okej, jag skulle göra det snarast om jag var du.
Mamma, ska du ut?
Ja, jag kommer in och pussar dig god natt.
Hej då mamma.
Hej.
Du kan känna hur du vill om den här personen,
men lova mig att du inte kommer att hämnas på hans omgivning?
Ja. Visst.
Dean, det här kommer att vara svårt för dig att höra.
Fick du reda på vem som gjorde detta?
Den tidigare ägaren av huset…
var jag.
Vad fan pratar du om?
Jag sålde huset till er.
Varför sa du inte det till mig?
Varför tror du?
För att du är Väktaren?
Låt mig berätta en sista historia.
Den dagen vi träffades berättade jag om min man, hur han var otrogen,
men när jag fick reda på vem kvinnan var,
när jag väl visste, levde han och jag lyckliga i alla våra dagar.
Tja, det var sant i flera år,
men vi skilde oss.
Vi bara växte isär,
och för att jag var den primära inkomsttagaren och han var parasiten,
var jag tvungen att betala underhåll till honom,
så jag började uppträda igen.
Jag turnerade ibland, jag jobbade fortfarande som detektiv,
och även om jag gav honom hälften av mina pengar,
kunde jag lägga undan lite pengar.
För åtta år sedan fick han en stroke och dog.
Plötsligt blev jag inte tömd varje månad,
men jag kunde inte hitta ett hus.
Fyra, fem år letade jag. Inget jag verkligen älskade, vet du?
Jag visste det i samma sekund som jag såg det.
Lade ett bud på plats. Trettio dagar senare var det mitt.
Jag blev medlem i Countryklubben.
Och det var då jag fick diagnosen.
Den hade redan spridit sig.
Läkarna sa att det inte fanns mycket de kunde göra,
men det fanns en onkolog i Mexiko som trodde något annat.
Men han var dyr, så jag hade inget val.
Jag var tvungen att sälja huset.
Jag kände att allt hade varit något slags skämt, vet du?
Som om jag hade fått ett smakprov av paradiset och allt slets bort.
Och då, jag ljuger inte,
fick jag ett telefonsamtal från en arvsdomstol i Sarasota, Florida.
Det visade sig att min parasit
från början av vårt förhållande
hade gömt
1,4 miljoner dollar i royalties.
Jag hade inte behövt sälja trots allt.
Jag märkte att ni älskade det
nästan lika mycket som jag gjorde.
Jag var bara tvungen att göra en sak och jag kunde få tillbaka det.
Övertyga oss att sälja.
Jag hade fått ett sådant "Ode till ett hus"-brev
första månaden jag bodde där.
Kära Boulevard 657,
jag tycker att du är det mest ståtliga hus jag någonsin har sett.
Jag blev så charmad av det, men jag visste inte vad det var.
Så jag kollade upp det.
Jag såg vem Roger Kaplan var och alla eleverna som gjort uppgiften,
och hur mycket de älskade honom.
Och jag såg också Väktar-brevet
som Carol Flanagan lade ut där hon anklagade Roger för att ha skickat det.
Jag tänkte inte så mycket på det. Glömde bort det.
Men sen mindes jag.
Det var en perfekt plan.
Jag hittade en manuell skrivmaskin på eBay med samma typsnitt som breven.
Det var inte alls svårt.
Käraste nya granne på 657 Boulevard.
Tillåt mig att välkomna dig till grannskapet.
Om du talar sanning…
Du kom undan med det. Varför skulle du erkänna det för mig nu?
Jag dolde mina spår, Dean.
Du skulle aldrig få veta sanningen
och jag visste att det skulle göra dig galen,
och det förtjänar du inte.
John Graff då?
Det var ingen slump att
jag var den enda som hittade bevis på att John Graff fanns.
För det gjorde han inte. Jag hittade på honom.
De äkta bevisen.
Jag skrev de där breven han ska ha fått från Väktaren.
Brottsplatsbilderna
de var från ett mord i Colorado,
och killen du pratade med som låtsades vara John Graff,
anlitade jag.
Och råttsvansar?
Hon var en performancekonstnär.
Jag märkte när jag var där på dagtid, att du aldrig aktiverade larmet.
Så hon klädde sig till trädgårdsmästare och klättrade in genom ett fönster
som Dakotas kameror inte täckte så bra.
Hon gömde sig i källaren tills du gick och la dig.
Jag visste aldrig om tunnlarna i källaren.
När du sa att du hade hittat dem var det en nyhet för mig.
Kanske var det så Jasper kom in och åkte i mathissen,
vilket jag inte hade något med att göra, förresten. Det var bara han.
Andrew Pierce bodde i huset,
men han var en galning och missbrukare, och mycket lättpåverkad.
Och här suger hon på hans finger.
Betyder det att han kommer bli en vampyr?
Andrew, jag vill prata om breven du och din fru fick
från någon som heter Väktaren.
Vilka brev?
Vad pratar du om? Jag har aldrig sett dessa förut.
Polisen hittade dem på platsen när din fru begick självmord.
De låg i hennes väska. Berättade de aldrig för dig?
Nej.
Men det förvånar mig inte.
Alla dessa poliser… Westfield, New York-polisen,
de skyddar alla varandra.
Men vänta. Vänta.
Så din fru nämnde dem aldrig?
Nej.
Jag tror inte det.
Vänta, jag minns att jag fick brev.
Men de var inga hotbrev. De var…
De var smickrande.
Började de med frasen: "Ode till ett hus"?
Ja. Jag kommer ihåg nu. Ja.
"Ode till ett hus." Vi har några sådana.
Vad gäller Mitch och Mo, vem vet?
Chamberland var inte med på det, inte Karen heller.
Ingen av dem visste att jag bodde i huset,
eller i Westfield, för den delen.
Inspektör Chamberland.
Jag ringde upp honom dagen jag postade det första brevet,
så att han skulle minnas mig
när tanken på en privatdetektiv kom upp.
Theodora? Naturligtvis kommer jag ihåg dig. Hur fan mår du?
Det här handlade aldrig om dig, Dean.
Du är en…
Du är en bra man med en underbar familj.
Det handlade om huset.
Det var ett så bra hus.
Jag förstår inte. Jag känner att jag kommer att spy.
Jag vet.
Vi litade på henne. Hon var i vårt hus.
Vi berättade allt för henne.
Och hon var…
Hon var vår vän.
Jag vet.
Kom hit. Jag vet, kom hit.
Jag vet.
Hej. Kom in.
Okej.
Jag vill bara säga att jag är ledsen att jag skickade brevet till er
och jag skäms över mig själv.
Vem bryr sig?
Nej. Det var en dum sak att göra. Okej?
Jag kan erkänna när jag är dum.
Grejen är den att jag var verkligen arg på alla,
men jag hade ingen aning om Mitch.
Hade jag vetat det hade jag aldrig skickat brevet.
Ja.
När ens man dör av en blodpropp
och ens son är på dårhuset eftersom han dödade två personer,
sätter det liksom allt i perspektiv.
Så varför ändrade du dig?
För att vi nu vet vem som gjorde det.
-Vad, breven? -Ja.
Breven, allt det konstiga.
Det var privatdetektiven vi anlitade, Theodora Birch, din gamla granne.
Gammal granne var?
Gammal granne här i vårt hus.
Theodora Birch, vacker svart kvinna,
bar handskar hela tiden, var medlem på Countryklubben.
Var tvungen att sälja huset för hon behövde pengar för cancer…
Vänta.
Samantha och Ted Forrest sålde ditt hus till dig.
Ett äldre par, extremt privata, vi stöter på dem i St. Augustine.
Det har aldrig bott en svart kvinna där,
inte under de 25 åren jag har bott här.
Och hon var aldrig medlem på Countryklubben.
Jag känner alla färgade som har medlemskap där
och ingen borde vara stolt över detta…
Det finns inte många.
Alltså, en Theodora Birch?
Nej, det skulle jag ha kommit ihåg.
Hej Nina. Jag beklagar.
Vi är Dean och Nora Brannock.
-Hej. -Hej.
Tack för att ni kom idag.
Det är trevligt att träffa dig personligen.
Det här måste vara Suvi. Hej Suvi.
Kan du säga hej?
Din mormor pratade om dig hela tiden.
Hon älskade mormor, va?
Lyssna, jag vet inte hur jag ska säga det här,
men har din mamma…
Har hon någonsin sagt något om vårt fall?
Även bara lite?
Lite, ja.
Det här kommer att låta galet, men din mamma,
hon sa till mig mycket nära slutet
att det hade varit hon hela tiden.
Att hon skrev breven,
att hon ägde huset före oss.
Ja, det är inte sant.
Vad?
De sista veckorna innan hon dog såg jag henne jobba på något.
Det var nästan som att hon skrev en berättelse,
men hon ville inte låta mig läsa den.
Ett, två, tre…
Och så sa hon till slut…
Bra. Jag ska berätta sanningen.
Okej.
Hon sa att hon ville ge er två lite frid.
Jag tror att hon också ville ha frid.
Hon ville inte att hennes sista fall blev olöst.
Hon ville veta slutet av historien, så hon…
Hon skrev in sig i den.
Ja, okej. Så vad är det?
Okej.
DAKOTA HEJ - JAG SAKNAR DIG
Okej.
Ja.
Jag måste prata med honom.
Vad, allt, eller…
Vi är hemma!
-Bara lugnt. Någon har nyheter. -De är här. Vad?
-Jag kom med i basketlaget! -Herregud!
Vad? Hur hände det?
-En sekund. -Hallå. Vad sägs om "Grattis"?
Nej, jag bara… han är så kort.
-Jag ska vara point guard. -Bra svar. Varsågod.
Det låter bra. Jag ringer tillbaka.
-Vad gör du? -Ge mig bara fem minuter.
Tack.
-Vad sägs om Spud Webb här? -Vad!
Herregud!
-Jag är så stolt över dig. -Ja.
Och jag har några nyheter.
Vi har ett bud.
Bara kontanter, inga oförutsedda händelser, de vill verkligen ha det.
-Vad är budet på? -2,75.
Jag vet, inte fantastiskt,
men Bruce tror med några av möblerna
kan vi få ytterligare 125, 150.
Och vem är köparen?
Jag vet inte. Det är en LLC.
Ja. Såklart.
Ja. Och lyssna här. Det enda de vill förändra
är köket.
Vad? Skojar du?
Alla gillar inte bänkskivor av slaktblock.
Hallå kom igen. Dessa människor har ingen smak.
-Touché! -Okej, familjen Brannock.
Vad säger vi, va?
Jag säger ja.
-Ja. -Ja.
-Ja! -Ja!
Det är mitt stora nöje att kalla till detta möte med den nya,
utvidgade Westfield bevarandesamhället.
Ja, och nu kan vi alla presentera oss själva? Mo?
Åh, jag?
Okej. Hej, jag heter Maureen. Mina vänner kallar mig Big Mo.
Jag bor nerför gatan och jag har tyvärr nyligen blivit änka.
Så jag är väldigt tacksam mot Pearl för att inkludera mig.
Ni vet vad de säger, sysslolösa händer.
Hej. Jag är Roger Kaplan och herregud,
jag har älskat gamla hus sedan jag var en liten pojke,
och jag är väldigt glad över att vara här.
Och vi är väldigt glada över att ha dig här.
Och jag är Pearl Winslow, förstås.
Och det här är Jasper, vår sekreterare.
Och… William?
Hallå. Jag är William Webster. Jag kallas ibland för Bill.
Jag flyttade först till Westfield runt 1995.
1995?
Ja, jag är bara…
Jag är väldigt intresserad av att behålla denna stad som den borde vara.
Så…
Tack.
Heter du Bill?
Jag tycker att du ser bekant ut.
Bill jobbar på biblioteket, så du känner säkert igen honom därifrån.
Jag tror jag vet var jag känner igen dig ifrån.
Jag tror att du känner mig från biblioteket.
Hur mår din familj, Bill?
Det finns en ny ägare intill.
Tack, Jasper.
Jasper, berätta vad du tror att du såg.
Stora plattor av…
rosa marmor som bärs in i köket.
Rosa marmor. Jag visste aldrig ens att det fanns något sånt.
Det är ett stort kliv från slaktarbänken, tycker du inte det?
Eller hur?
Ursäkta, om jag får,
jag förstår behovet av att bevara
fasaderna på historiska byggnader,
men har vi jurisdiktion över hur folk designar sina interiörer?
Tja, inte officiellt,
men vi gör mycket starka rekommendationer.
Och vad tycker vi skulle vara lämpligt bänkmaterial
som ska användas i köket som det i…
657.
Ja, 657.
Faktum är
att jag faktiskt har varit i huset för många år sedan.
Jag minns att bänkskivorna var original.
De var polerad svart valnöt,
om ni kan tro det,
vilket skulle ha varit väldigt vanligt i ett viktorianskt hus byggt omkring 1920.
Det är till stor hjälp. Tack.
Jasper, polerad svart valnöt. Skriv ner det.
Fortsätt, fortsätt och…
Öppna dina ögon.
Åh, Georgia. Herregud.
Jag tycker att du har fångat min stil.
Jag tror att jag kommer att trivas bra här.
-Tack så mycket. -Självklart.
-Vi pratar i morgon. -Ja!
Okej, hejdå.
Åh, oj.
Oj. Hej, killar.
Oj, det här är så utvalt.
Oj, fint. Tack.
Det är så min stil.
Oj. En singeltjej som tar hand om sig själv.
Tack. Vi ses imorgon.
Jag visste att det här skulle hända.
Kan jag hämta något att dricka?
Vad sägs om lite kall Whispering Angel?
Jag har Snapple.
Jag har ett kylskåp fyllt med… herregud,
allt.
Så det var du hela tiden.
Det är lite uppenbart när man ser tillbaka, men…
Alltid pressa oss att sälja huset.
Det var jag, vadå?
Ska vi verkligen ha det här samtalet igen, Nora?
Du gjorde detta.
Det var du som gjorde en stor grej av några dumma brev
som inte ens var läskiga.
Och sedan din… Herregud.
Någon som trampade på din sons husdjursbäver eller bisamråtta,
vad fan det än var.
Det var du som sänkte värdet på ditt eget hus.
Det stämmer, Nora.
Jag tog ditt jävla hus för det är en bra affär!
Du och Chamberland ville ha det för er själva, eller hur?
Han är den vi såg nere i tunnlarna.
Snälla du. Vi dejtade en kort tid och så gjorde vi slut.
Jag är ledsen att jag lever ditt bästa liv, Nora.
Men det är inte mitt fel. Det är ditt.
Och nu vill jag säga något till dig direkt.
Försvinn ut ur mitt hus.
Jag har en känsla att saker inte kommer gå
som du vill.
Så jag skulle vara försiktig.
Hotar du mig?
Nej…
men jag kommer att iaktta.
Hallå!
Hej! Vi är dina nya grannar.
Vi ville bara komma förbi och presentera oss.
Jag heter Pearl, och jag tror att du känner Maureen.
Hej, jag heter Karen Calhoun. Så trevligt att träffa er.
Och det här är lille Baron.
Åh, en hund.
Vi kom inte överens om vad vi skulle laga,
så jag gjorde mina berömda karamellkakor.
De håller sig faktiskt mycket bra i frysen.
Och jag gjorde en klassisk engelsk valnötspaj, om du kan tro det.
Okej, ner med dig.
Gå. Gå och hitta din leksak.
Ja, gå och hitta den.
Lyssna, damer.
Just nu råkar jag gå på en ketodiet, så jag tänker inte ta dem.
Men jag tycker att ni båda borde njuta av dem.
Okej.
Jösses.
K-A-R-E-N. Karen.
Är det den fasta linjen?
Hallå?
Vad i helvete?
Nej!
Herregud.
Herregud!
Skit!
Åh, din jävla kärring!
Hallå.
Hej. Hur mår du?
Varför ringer du mig, Karen?
Jag undrar om du kan komma förbi
eller så kan du skicka någon som letar igenom huset.
Jag tror att någon kan vara här inne,
och jag bara…
Jag tror att det kanske är Nora.
Vad?
Kanske kan ni söka igenom huset,
och se om någon har varit här inne.
Nej. Det händer inte.
Nej, jag kommer inte och jag skickar inte någon.
Jag gillar inte att tvingas känna skam för att ha erektionsproblem.
-Vad? -Du och jag, vi är inte vänner.
Inte efter hur det slutade, och jag har många vänner
och de är inte heller glada över hur du agerade.
Bry dig inte ens om att ringa 9-1-1. Okej?
För du sa att du ville vara själv
och det är vad du får.
Vänta.
Åh, fan.
Baron, sötnos?
Vad skäller du på?
Hallå. Baron.
Okej.
Vad fan?
Baron, kom någon in härifrån?
Åh, fan.
Baron. Kom. Kom igen.
Baron, kom. Kom igen, ja.
Kom. Duktig pojke.
Så ni kommer direkt på morgonen, eller hur?
Ja, vi borde vara där runt 6.30, 6.45.
Okej, toppen. Mitt huvudproblem är egentligen svartmöglet.
Ja, nej, vi tar in avfuktare. Hela grejen.
Åh bra. Tack. Godnatt!
Kära ms Calhoun, välkommen till din mardröm!
Ditt rykte föregår dig.
657 har kallat ett tag nu.
När hörde du det första gången?
Jag hörde huset först kalla på mig.
Det bad mig att ge det människor som dig,
de som sätter girighet före allt annat.
Det här blir inte det sista du hör av mig,
jag vill bara gratulera dig till ditt fantastiska nya hem.
Och jag känner att vår vänskap kommer att växa med tiden.
Jag längtar efter att veta allt om dig.
Det finns så många hemligheter i 657 som du kommer att upptäcka.
Jag ser fram emot att dela dem med dig.
Jag är Väktaren.
Ledsen för de senaste veckorna. Jag blandar ihop mina dagar.
Inget problem. Hur mår du?
Ja, bra. Bra.
Jag känner att jag äntligen…
Egentligen hela familjen…
Jag känner att vi äntligen har gått vidare.
-Det är bra att höra. -Ja.
Carter mår bra.
Ellie…
Ellie vill jättegärna gå på Brown,
så vi ska dit nästa vecka på besök.
-Oj. -Ja, visst?
Om du hade sagt till mig
att jag skulle ha ett barn som gick på en Ivy-skola,
skulle jag ha sagt: "Nej, det är något slags skrivfel."
Och Nora?
Hon hade ännu en utställning förra fredagen. Det är otroligt.
Hon är som… Jag vet inte så mycket om konst,
men uppenbarligen är hon den nya innegrejen.
Så det är fantastiskt.
Och hur mår du och Nora? Ert förhållande?
Ja, vi är okej. Vi är okej.
Vi har tagit oss igenom det.
Det var definitivt ett svårt år, okej?
Men vi har gått vidare från huset,
från allt det där. Det är bakom oss.
På tal om det, Karen var tvungen att sälja.
Något måste ha hänt, eller hur?
För hon var bara i det huset i 48 timmar.
Hon kanske renoverade och sålde det, men jag vet inte.
Om det var planen,
gjorde hon ett hemskt jobb med att läsa av marknaden för att hon sålde det.
Gissa hur mycket. Allvarligt, gissa.
Två komma sex.
Två komma sex!
Hon förlorade pengar.
Den som köpte det
gjorde århundradets affär.
Du pratar om huset igen.
Ja, du frågade om det.
Nej, det gjorde jag inte.
Jag kan inte släppa det.
Jag kan inte bara komma över det.
Jag känner att någon spelade oss ett spratt
och jag får aldrig veta varför de gjorde det.
Vid det här laget kan jag inte ens berätta hur, men de gjorde det.
Och jag ska bara… släppa det?
Jag vet inte hur man gör det.
Så jag måste fortsätta…
Jag fortsätter att försöka
ge den här historien ett lyckligt slut,
men det får den inte.
För fem minuter sedan, när du pratade om din familj,
lät det som ett lyckligt slut.
Men det är inte så det känns för dig, eller hur?
VSS VANGUARD SÄKERHETSLÖSNINGAR
DAKOTA FÖR EN OFFERT
Du, Jasper!
Jasper, kom hit.
Kom igen. Kom låt oss gå.
Kom igen.
Åh, bra fångat!
Kan jag hjälpa dig?
Nej, jag bara…
Ett vackert hus.
Tack. Har precis flyttat in.
Har du? Grattis.
Ben.
John.
Det är trevligt att träffa dig, John. Bor du i området eller…
Ja, bara några kvarter den vägen.
Häftigt.
Vi ses då?
Definitivt.
Hej.
Hej, var är du?
Bara fast i trafiken.
Holland Tunnel är full, jag står i denna långa kö.
Hur var intervjun?
Den gick bra. Vi får se.
Du, älskling.
Jag har förmodligen inte sagt detta nog, men
bara…
Jag uppskattar verkligen allt arbete du gör.
Terapi och allt, jag…
Det gör en sådan skillnad.
Jag är lycklig. Jag hoppas att du också är det.
Ja, tack.
Jag är lycklig.
Jag älskar dig så mycket.
Jag älskar dig också.
Jag är snart hemma.
FALLET MED VÄKTAREN ÄR FORTFARANDE OLÖST.
Undertexter: Z.J.