СЕРІАЛ NETFLIX
Але, Діне, культ крові?
Я знаю. Але кажу тобі, я був там.
Той чувак лише про це й торочив… Він плакав.
Дивись, Ендрю Пірс живе зі своїм сином у Кемдені, Нью-Джерсі.
Начальник поліції вчора сказав, що знає про нього все.
Сказав, що він вигадник. Патологічний брехун.
Два роки тому він звинуватив директорку школи свого сина
в педофілії.
Сказав, що вона розбещувала його сина на шкільній екскурсії.
Поліція це розслідувала.
Дитина навіть не їздила на екскурсію.
Вибач.
Варто було його перевірити, перш ніж знайомити.
Так, це, може, й правда, але він справді отримував листи.
І він переконаний, що їх писали Мітч і Мо.
Він також був переконаний, що Вільям Морріс покривав мафію.
Він поінформував ФБР
про те, що агенцію контролюють П'ять сімей.
Тому його звільнили.
Гаразд. А як же поява Мітча й Мо в підвалі?
Тобто як?
Якщо Мітч і Мо дійсно написали ці листи,
тоді проблему вирішено, так? Бо вони мертві.
Мені просто здається, що вони до цього ніяк не причетні.
Що? Чому ти так думаєш?
Кажу з досвіду, коли ти маєш справу з раком,
ти в останню чергу думаєш
про якусь дивну помсту чи способи посіяти хаос.
Натомість ти хочеш помиритися зі світом.
Залагодити справи,
подбати про людей, яких ти покидаєш.
Мені це підказує нутро.
Я просто думаю, що у випадку цих двох
ти взяв неправильний слід.
Детектив Чемберленд сказав точнісінько те саме.
Слухайте, те, що сталося з тими двома, — трагедія.
Не вплутуйте себе туди.
А щодо Ендрю Пірса, то це все повний маразм.
Якщо він отримував листи, то ніколи не повідомляв ФБР, а нас і поготів.
Тим часом двоє дуже привітних літніх людей,
стовпів цієї спільноти, мертві.
Це ніяк вас не стосується.
Ви взяли неправильний слід.
По суті, я змарнував свій час тут. Дякую.
-То як іде ремонт? -Що?
Ви майже завершили?
Кухня майже готова, підвал ще не починав. А що?
Що ви зробите з підвалом? Ви мусите зробити там барлогу.
Більярд, барну станцію, великий телевізор.
Саме це покупці зараз шукають.
Кажу вам.
Що з цим типом? Він порядний?
-Чемберленд? -Ага.
Так. Я знаю його роками.
Він не дуже працьовитий, правда?
Трохи ледачий. Але тому в тебе є я.
Що?
Я…
Це вбивство-суїцид. От чому…
Чому просто не передозувати снодійним
або закрити гаражні двері, сісти в свій лексус і ввімкнути двигун?
Але цей чоловік, який так любив свою дружину,
стріляє їй в обличчя?
А тоді вистрілює собі в обличчя з рушниці?
Може, тому, що рушниці досягають мети. Таблетки не завжди працюють.
Можливо, він не хотів, щоб помер один із них,
а інший вижив і залишився з тягарем провини.
Або, може, вона натиснула на гачок.
Це в неї був рак.
Вона може не хотіла його нового шлюбу.
Може, вона знає, що він не зможе жити без неї, і застає його зненацька.
Він сидить у м'якому кріслі, дивиться повтор «Метлока».
Вона плескає його по плечу…
Бум! Повертає рушницю на себе. Бум!
Я не знаю. Уся ця історія дивна.
Ну, розслідування триває, і я тримаю його на контролі.
А що з сином? Що нам про нього відомо?
Крістофер. Трохи зіпсутий, але нічого жорстокого я не знайшла.
Отримав рік випробувального терміну за підробку чека.
Ось що я думаю.
Ваш будинок має бути видимим із локації того, хто пише ці листи.
Тепер, коли Мітч і Мо мертві,
бритва Оккама — найпростіше пояснення зазвичай є найбільш імовірним —
стверджує, що ми можемо про них забути.
Ще є Джаспер Вінслоу.
Я трохи порилася, не дуже законно.
Джаспер Вінслоу прожив ціле життя поруч із вами з мамою, татом і сестрою.
Закінчує школу,
наймається пакувати продукти в супермаркеті в центрі Вестфілда.
Він працює там шість днів на тиждень наступні 23 роки.
Аж раптом, у листопаді 1995-го,
він перестає ходити на роботу.
Власне, він більше ніколи не пакуватиме продукти.
У цей місяць його сім'я починає надсилати платежі
до центру поведінкового здоров'я «Авалон»,
і вони продовжують їх слати щомісяця впродовж наступних десяти років.
То що в нього діагностували?
«Шизоїдний розлад з елективним мутизмом».
Він перестав говорити?
Мабуть, так.
А тоді, в 2001 його діагноз змінився.
Старий-добрий посттравматичний стресовий розлад.
У листопаді 1995-го щось сталося з Джаспером Вінслоу,
і він провів роки, намагаючись не говорити про це.
Що з тобою сталося?
Це був гейм.
Я не знала, що сьогодні ми тренуємо дихання.
Я не грала, відколи народився Картер,
а тепер мої навички раптом вернулися.
Знаєш, Норо…
Це щось типу неписаного правила, що ти просто…
Ти не…
Ти не повинна, типу, роздовбувати свого партнера з тенісу.
Тобто час від часу це прийнятно.
Це добре. Але, знаєш, треба дозволяти вигравати й іншим.
Як-от мені.
О боже, вибач. Справді.
Нічого, і ти виглядаєш напруженою.
-Що? -Так і є. Думаю, я знаю чому.
Думаю, що тобі бракує сексу.
Я знаю це завдяки тому,
що сталося між мною й Ріком.
Наприкінці він був просто…
Він ніби був надто наляканий, щоб трахатися зі мною,
але це нічого.
Глянь на мене зараз. У мене ще ніколи не було кращого сексу.
І він регулярний.
Тож це як спіймати двох зайців. Це добре.
Добре, то від кого?
Я не можу сказати, вибач.
Я не хочу зурочити. Знаєш, я…
Я однак хочу дати тобі пораду.
Ви з чоловіком маєте трахатися щодня, так?
Якщо ні, то ви безнадійні.
Думаю, справа в мені.
По суті, ми не робили цього, відколи переїхали,
з усім, що відбувається…
Листи, тхір, зломи.
А тоді, в останню ніч у готелі,
він застрибнув на ліжко, вклавши дітей спати до того,
і пригорнувся до мене, і я відчувала, що він хотів цього,
але я просто…
не могла.
Тож я вдала, що сплю.
Ого.
Справа…
Справа в Еллі. Так.
Те, як він до неї говорить.
Не весь час, але просто…
Вона тепер підліток, а він її шпетить,
знаєш, коли сорочка сповзе з плеча.
Це абсурдно. Це дивно.
А тоді він починає виправдовуватися, кажучи щось типу:
«Я не хочу, щоб мою доньку сексуалізували».
А я кажу: «Це ти її сексуалізуєш.
Вона просто ще дитина».
Думаю, у нього роман із молодою дівчиною.
Не знаю, можливо, стажувальниця в офісі абощо,
знаєш, ці дівчатка, що носять косички, і все таке.
Угу.
Можете й мені цього налити, якщо можна?
-Звичайно. -Дякую.
Гей, Кріссі. Як думаєш, чи можу я…
Я завжди прошу щедро наливати, і сьогодні мені трохи бракує.
Дякую.
Тож ти знаєш, що я хочу знати.
Мені цікаво, що відбувається з тими моторошними листами.
Чи ти отримувала нові?
Нє-а.
Камери буде встановлено на час завершення ремонту,
і тоді, мабуть, ми переїдемо назад, але я не знаю.
Вони перестали приходити.
Чесно, я думаю, що це просто тупий розіграш.
Що ти таке кажеш?
Ти здуріла?
Це не розіграш.
Ти живеш у бісовому кошмарі.
Тобі слід зробити незначний ремонт і звалити нафіг.
Дякую.
Цього теж замало.
Тобто я не хочу тебе настрашити,
але в тебе вже не залишилося часу.
Серйозно.
Що станеться, коли всі дізнаються про ці листи?
Ти не зможеш продати той будинок навіть за долар.
Між іншим, я тобі навіть не сказала. Я маю інший будинок.
Красива дерев'яна підлога.
Бачиш, абсолютно неушкоджений і навіть пахне гарно,
а мені головне запах, тобі ні?
Так, він… Він гарний.
Але він і близько не такий гарний, як наш.
Ну…
Я не знаю. Мені здавалося,
що не бути тероризованим убивцею з сокирою
має бути досить гарно. Розумієш?
І він на мільйон доларів дешевший, ніж те, що ви виручите зі свого.
Просто подумай про це.
Норо, тобі більше не довелося б хвилюватися про гроші.
Дін міг би й далі страждати й робити що йому, в біса, заманеться.
Але ти змогла б відпочити.
Знаєш, удень грати в теніс
і випікати якісь горщики в тій твоїй пічці.
І, не знаю, мати подругу для крокету.
Я так не думаю.
Норо, я пропоную тобі вихід із цього,
і тобі варто погодитися.
Дозволь мені виставити твій будинок.
Добре. Дозволь мені поговорити з Діном.
Агов, народ. Я вдома.
Гаразд. Виглядає гарно.
Так. Залишилось відполірувати.
Еллі, ти там?
Секунду…
Це нічого. Де мама?
Еллі. Що ти там робиш?
Чому двері замкнені?
Бо навколо ходять ремонтники,
і на нас полює якийсь навіжений?
Гаразд.
Я нічого не робила. Я читала.
Добре. Нехай. Де мама?
Вона написала, що запізниться після тенісу,
тож я приїхала автобусом, думаючи, що ми їстимемо разом.
Так і є. Просто розслабся, добре?
Це ти розслабся. Ти завжди думаєш, що я щось роблю, а це не так.
-Давай, можеш вилізти через вікно. -Я не буду цього робити.
Вам допомогти?
О, вибачте.
Ваша дружина сказала, що я можу брати будь-що в холодильнику.
Насправді моєї дружини тут немає.
Перед цим. Я заходив раніше.
Джон. Я будівельний інспектор.
Так. Без проблем. Вибачте. Почувайтеся як удома.
Ваша дружина здається доброю людиною.
У вас є син і донька, так?
Правильно.
У мене теж. Син і донька.
Можна поцікавитися, чи ви…
Чи ви християнська сім'я?
Мабуть, так.
Хоча ми не ходимо до церкви. Тож…
Чи все, на вашу думку, в порядку?
Із об'єктом абощо?
Нам ще треба зробити підвал, але кухня майже готова.
Знаєте, ми замінили мармур на дерево.
Так дивно. Нині кожен встановлює острів.
Ми тонемо в островах.
Я повернуся за кілька днів, коли все буде готово, але…
Так, усе виглядає нормально.
Добре.
Вам пощастило, знаєте, знайти підрядника.
Так? Чому?
Усюди бум на будівництво.
Індустрія не встигає за попитом.
Світ зараз такий,
цивілізація просто занепадає, люди не хочуть виходити на вулицю.
Вони хочуть полагодити свої домівки. Хочуть перетворити їх на фортеці.
Так, люди виїжджають із міст.
Щось таке.
Дивно все це.
Це «Четверте перетворення».
Тобто?
Історичні події.
Вони не просто так стаються.
Їх приводять у дію видатні постаті, провідники поколінь.
І кожне з них запускає перетворення, що триває приблизно
двадцять років, плюс-мінус.
Кожні чотири перетворення — це секулум,
приблизна тривалість людського життя.
Наприкінці кожного відбувається криза.
У цій країні криза — це завжди війна.
Революція,
за 80 років Громадянська війна.
За 80 років Друга світова війна.
Скоро виповнюється 80 років із того часу, тож…
Скоро щось станеться.
Знаєте, я насправді не голодний.
Коли ви закінчите цю свою інспекцію?
Ваша донька, їй… 18?
Ні, їй 16. Який стосунок це має…
Ну…
Я не знаю, чи мені варто це вам казати,
і, будь ласка, пробачте, якщо я переступаю рамки,
але якби я був її батьком, то волів би знати.
Знати що?
Я бачив, як ваша донька
говорила з тим афроамериканським молодиком,
який встановлює камери.
А з того, як вони розмовляли, як торкалися одне одного,
очевидно, що вони в інтимних стосунках.
Вибачте, що?
Думаю, що вам слід знати.
Я вважаю, що батькові варто знати щось подібне.
Я образив вас. Вибачте.
Просто вона нагадує мені мою доньку, коли вона була в цьому віці.
Вона почала статеве життя…
дуже юною.
Вона була шкільною повією.
Ми вирішили цю проблему, але це було травмуюче для всієї сім'ї.
Вибачте, Джон, так?
Мушу сказати,
що мені некомфортно мати цю розмову з вами.
Ви мене більше не побачите.
Ви ж сказали, що повернетеся за кілька днів.
Так.
Гей, а що ви…
Як ви вирішили проблему з вашою донькою?
Скажімо так, її декольте назавжди піднялося аж до шиї.
Це красивий дім.
Коли я був малим, ми ніколи не замикали двері.
Ніхто не замикав.
Усі ходили до церкви.
А тепер ніхто не ходить до церкви, і всі замикають двері.
Не думаю, що це збіг.
Послухайте…
Хороша проповідь.
Далі по вулиці є гарна лютеранська церква.
Подумайте над тим, щоб зайти з сім'єю.
Це допоможе.
Дякую за сендвіч.
Гей, той інспектор,
він псих, і я не хочу, щоб він повертався.
Про що ви?
Будівельний інспектор, Джон, знаєте, релігійний.
Він робив сендвіч на кухні.
Мені довелося вислухати лекцію, поки він тут нишпорив.
Тут немає інспекторів на ім'я Джон.
Не у Вестфілді.
Міські інспектори — це або Ґері, або Алан, і вони не приходять, поки ми не закінчимо.
Що? Із ким я тоді говорив?
Гадки не маю, але це не моя людина.
І він не був інспектором.
ОХОРОННІ ФІРМИ ВЕСТФІЛДА
Привіт.
Привіт. Де ти була? Я шукав тебе весь день.
Та в клубі з Керен.
Усе гаразд?
Так, мабуть. Я просто шукаю якісь інші охоронні фірми.
«БЕЗПЕЧНЕ ЖИТТЯ»
Ну… не буду тебе турбувати.
Що?
Добре.
Любий, я хотіла цього.
-Чорт, люба. -Добре…
-Треба ввімкнути сигналізацію. -Що?
-Що? Зараз? -Зараз усі вдома.
Треба привчитися вмикати сигналізацію, коли ми в будинку.
Зачекай, просто…
Я перевірю швиденько. Туди й назад.
Я ввімкну її й повернуся. Зачекай тут.
-Забудь. -Я біжу вниз.
-Я на секунду. -Нічого.
-Куди ти йдеш? -Хочеш дещо знати?
Ми не займалися сексом тижнями.
Люба, я просто відволікаюсь, добре? Ти в готелі.
Усе добре.
-Люба… -Спустися й попрощайся з дітьми.
Гарно виспись, добре? Побачимось завтра.
Бувай, тату! До завтра!
Люблю тебе.
Гей. Між нами все добре?
Чекай, Еллі.
Чи між тобою й тим хлопцем Дакотою щось є?
Що? Ні!
Еллі, ти брешеш мені?
Бо хтось бачив вас двох разом.
О боже, тату…
Мені не подобається, що незнайомці говорять про мою доньку.
То ти встановив за мною стеження?
Ні, Еллі. Дакоті 19 років, гаразд?
Якщо щось відбувається, я мушу про це знати.
Нічого не відбувається, тату, ясно?
Що? Еллі!
Діне!
Нічого. Їдьте. Добре. Побачимось завтра.
Бувайте.
ТЕОДОРА БЕРЧ
-Діне. -Лише…
Алло.
Я знайшла щось таке, у що ти не повіриш.
Що саме?
Я далі по вулиці. Зустрінемось?
Те, що я зараз скажу, має багато застережень, добре?
Я щось знайшла.
Але нам треба обережно з цим поводитися,
бо в нас можуть бути проблеми з поліцейським відділком Вестфілда
або й з усім Вестфілдом.
Але я працюю на тебе.
Я не розумію, про що ти.
Я думала про Джаспера Вінслоу, бо з ним щось сталося, так?
Детективе, я маю запитання.
Мені цікаво, чи цей будинок має історію,
наприклад, якісь старі записи у вашому архіві,
які я, можливо, могла б глянути.
Будь-що, що може стосуватися попередніх власників будинку.
У нього був украй дивний вираз обличчя.
Я не знала, що про це думати.
Але тоді він випростався, глянув мені у вічі і сказав…
Знаєте, я чекав, що ви про це попросите.
Гадки не маю, що ви тут знайдете, але… налягайте.
Дякую.
Я помітила, що коробку відкривали.
Печатка була зламана, неможливо сказати коли.
Діне.
Існувала сім'я, що купила будинок на Бульварі 657
і жила там до 1995-го.
Сім'я Ґреффів.
Перш ніж я розповім тобі все це…
ти повинен зрозуміти,
що не існує публічних підтверджень, що будь-що з цього дійсно сталося.
Цієї історії немає в жодній газетній статті чи веб-сайті.
Гаразд. То…
що це за історія?
Добре.
Батько, Джон Ґрефф,
нормальнішого чоловіка не можна було знайти.
Він любив дві речі — свою сім'ю і церкву.
Ветеран, став бухгалтером, скромна квартира у Верхньому Іст-Сайді.
У церкві щонеділі.
Одного вечора він працює допізна,
не може спіймати таксі, вирішує їхати на метро.
Але, на щастя, його матір щойно успадкувала трохи грошей.
І каже йому: «Вибирайся з міста.
Тут неможливо ростити сім'ю.
Я допоможу тобі купити будинок у передмісті».
У нього був син Дейл.
Свято для його очей, спортсмен, відмінник…
Я ніколи цього не робила.
Пет!
Мушу йти, любий.
Його старшій сестрі було 17, але вона була активна не по літах.
Він хвилювався за неї. Поговорив зі своїм священником
про те, що, на його думку, вона забагато думала про хлопців.
Хто скаже молитву?
Давай я.
Святий Ісусе,
я хочу подякувати Тобі за те, що зробив вечерю, і…
Стоп. Це я зробила чортову вечерю.
Лексика. Ану забери свої слова!
А його дружина, Гелен, любила принижувати його на людях.
Вона пиячила. Усі думали, що вона трохи божевільна.
Діти, помиєте чортів посуд.
Оскільки його мати допомогла йому з будинком,
то їй також довелося там жити.
Це сором, Джоне. Це образа для цієї сім'ї.
Я не можу просто прийти й попросити про підвищення, мамо.
Ти працював там 12 років. Ти маєш керувати тим відділом.
Так, я знаю, мамо.
Одного дня він приходить на роботу. Керівник каже, його звільнено.
Керівник стверджує, що він розплакався.
Він ніколи не бачив, щоб чоловік так рюмсав.
Але тепер він бухгалтер, так?
Тож він керує фінансами сім'ї і маминими фінансами.
Але своїй сім'ї нічого не каже.
Щоранку він прикидається, що йде на роботу.
А тоді прямує до банку,
починає знімати гроші з маминих рахунків.
Малі суми, ніхто б помітив.
Він використовує їх для іпотеки, комуналки…
Сім'я й не здогадується, що він безробітний.
Одного разу він приходить, удаючи, що повернувся з роботи.
ПОДРУЖЖЯ ҐРЕФФ БУЛЬВАР 657, ВЕСТФІЛД, НЬЮ-ДЖЕРСІ
Він знаходить листа в скриньці.
Вітання, містере Ґреффе.
Я мав приємність спостерігати за вашою сім'єю вже тривалий час.
Вашу доньку звати Пет, так?
Із неї виросла красива молода жінка.
Ви знаєте, куди вона йде ввечері?
Я знаю.
А куди ви йдете вранці?
Ви не йдете на роботу.
Чи ваша дружина знає?
Я дивлюся, як вона роздягається, коли вас немає.
Листи продовжують надходити. Один за одним.
Він гадки не має, від кого вони.
Це жадібність, містере Ґрефф.
Жадібність привела вас сюди.
У чому ви розкаєтесь своєму священнику, Джоне?
Я СПОСТЕРІГАЧ
«Цей будинок жадає молодої крові. Чому просто не дати йому цього?»
Але він нікому не розповідає.
Не розповідає ні дружині, ні дітям.
Не розповідає поліції.
Він продовжує вдавати, що ходить на роботу…
БАНКІВСЬКА ГРУПА «БІШОП»
…крадучи гроші з маминих рахунків.
Цукерки або смерть!
Через квартал!
Одного вечора він приходить,
і донька влаштовує геловінську вечірку.
Що ти робиш?
Ми просто ходили випрошувати солодощі.
Ти її вчитель.
Мене запросили…
Не підходь до неї. Геть із мого будинку!
Татку, перестань!
Ти одягнена, як повія.
Що, в біса, відбувається?
Хтось за нами спостерігає!
Вибач, я мушу спитати…
Він був таким раніше?
Чи…
Чи це будинок його змінює?
Що? Наче це будинок із привидами?
Я…
Я не вірю в такі речі.
Мені здається, він відчув, що життя його скоро роздушить,
бо це все були декорації, знаєш?
Він жив брехнею,
і той, хто писав ті листи, знав про це.
АВТОБУСНА ЗУПИНКА
«Жадібність — це ваш гріх, Джоне, а нетерплячість — мій.
Чому б вам просто не дати будинку те, чого він хоче?
Дайте йому кров, і я дозволю вам зберегти все, що ви маєте, й не тільки.
Ви бачите, куди вони прямують зараз, чи не так?
Я бачу.
Зробіть те, що просить будинок,
і ви знаєте, що вони потраплять у краще місце.
Я спостерігатиму за ними звідти, Джоне.
Я завжди спостерігатиму».
Ми всі помремо.
Ви це знаєте, правда?
Якого чорта?
Ні, він має рацію.
Ми всі маємо бути готовими до зустрічі з нашим Творцем.
Так.
Ми маємо бути готовими до цього дня.
Я хочу побачити вас усіх знову в раю.
Ми повинні визнати наші гріхи й молитися про прощення.
А тоді він придумує план.
Він дзвонить директорці школи його дітей…
Так, нам треба поїхати з міста на кілька місяців.
Відвідати родичів.
Мій тесть хворіє.
Він вирізав своє обличчя з усіх фотографій…
Що ти робиш, Джоне?
О господи.
Клянуся, любий, твій мозок розм'як, як твій член.
У мене є коханець, Джоне.
Радше, у мене буде коханець, Джоне.
Тобі й так байдуже.
Ти мусиш замовкнути.
Мені потрібен член, Джоне.
Мені треба трахнути когось.
Джоне.
Джоне, що то був за звук?
Агов?
Тоді він спускається донизу й робить собі сендвіч.
І він…
Вибач.
А тоді він приходить на баскетбольну гру свого сина.
У вас щось на окулярах.
Дякую.
Займаюся фарбуванням.
Сину…
Ні… Тату!
А тоді він налаштував сцену.
Він засвітив усі лампочки.
Увімкнув музику в домофоні.
«Götterdämmerung» Вагнера.
У перекладі «Сутінки богів».
Остання частина циклу «Перстня».
Я знаю цю музику.
Тіла лежали там ще цілих два тижні.
Ніхто не знає, що щось не так.
Тоді сусід через огорожу, дивний чоловік, що дружить із його сином.
Чує музику, яка лунає зсередини.
І він помічає запах.
Агов?
Джаспер Вінслоу. О господи.
Тіла схожі на мумії, висохлі.
Наче їх вичавили.
А в підвалі на підлозі стоять порожні пляшки з-під молока.
Вони були повні крові, а тепер порожні.
Але їх не було вбито там, унизу.
Ні. Бабусю на другому поверсі, дружину у вітальні,
доньку у ванній, сина в коридорі.
То що? Він скоїв самогубство?
Де тіло? Історія стає ще дивнішою.
За одинадцять днів до того, як тіла знайшли, за три дні після вбивств,
пригадуєш того підозрілого вчителя, який був на вечірці на Геловін…
Його знайшли в своїй машині:
вікно водія розбите, голова прошита кулею
з іншого пістолета.
Набої не зійшлися. Що б це могло бути?
І уяви, увесь цей час, 14 днів
ці тіла лежать мертві всередині Бульвару 657…
Хтось продовжував наглядати за будинком.
Джон Ґрефф забув замкнути поштову скриньку.
Але листи не накопичувалися.
Листоноша казав, що вона була порожньою щодня.
Газету доставляють, хтось її забирає.
На це буде важко дивитися.
Я СПОСТЕРІГАЧ
ПОДРУЖЖЯ ҐРЕФФ БУЛЬВАР 657, ВЕСТФІЛД, НЬЮ-ДЖЕРСІ
Це точнісінько ті самі листи, які мені приходять.
Ось фото сім'ї Ґрефф із місця злочину.
Якого біса я про це раніше не чув?
Чому про це не згадали під час продажу?
Чому ніхто не знає цю історію?
Поліція її зам'яла, і Чемберленда тут не звинуватиш.
Він прийшов у органи в 2005-у, десять років по тому.
Ніхто в містечку не знав? Справді?
Діне, містечко не хоче, щоб історія поширилася.
Є багато зацікавлених сторін, які турбуються про цінність своєї власності
та репутацію міста як одного з найбезпечніших місць для життя.
А як же… Мітч і Мо?
Їхній син, так? Вони ж жили поруч.
Можливо, він щось знає?
Ні. Мітч і Мо переїхали у Вестфілд у 96-у, рік по тому.
Чорт.
То що з ним сталося?
-Із Джоном Ґреффом? -Так.
Він мертвий? Він живий? Хтозна.
Після цього за ним не залишилося і сліду. Просто зник.
Хоча, мабуть…
ви б не здогадалися, хто перед вами,
якби він звідкілясь з'явився,
бо він вирізав своє обличчя з кожного фото і спалив його.
То ніхто не знає, як цей тип виглядає?
Ні.
Стривай-но.
До якої церкви ходив Джон Ґрефф?
Святого Марка. Вестфілд. Лютеранська церква.
Я заходив раніше. Джон. Я будівельний інспектор.
Ми вирішили цю проблему,
але це було травмуюче для всієї сім'ї.
Далі по вулиці є гарна лютеранська церква.
Подумайте над тим, щоб зайти з сім'єю.
Що таке?
Я бачив його.
Джона Ґреффа.
Він був у моєму домі.
То все дійсно готово?
Для підвалу потрібно ще пару тижнів, але кухня готова.
Камери встановлені, а сигналізація налаштована. Тож…
То ми переїжджаємо назад?
Ага.
-Заїхати по їжу? -Так.
Так! Умираю з голоду.
Ні, Джаспере! Я тебе не скривджу.
Вибач, що так із тобою повівся.
-Джаспере, хто це? -Ні, глянь на мене.
Я маю лише одне запитання.
Ти знаєш Джона Ґреффа?
Джаспере, не говори з ним.
Джаспере, вибач…
Нам нічого вам сказати.
І просто на замітку,
ми вас провчимо за той кухонний ліфт.
Товариство зі збереження стало на вуха.
Вони наказали провести інспекцію, і ми можемо прийти коли захочемо.
Ні, не можете, пані.
Перевірте! Коли захочемо.
Що? Ні…
І це було зовсім не по-сусідськи — не відвідати похорон Мітча й Мо.
Я не знав, коли він буде.
Я не знав, де він буде… Пані, я їх не знав.
Ви знали їх достатньо, щоб змусити вбити себе.
Не по-сусідськи.
Ого, як у журналі.
Гарно, правда?
Так, ми щойно розпакувалися. Добре бути вдома.
О, люба… А де тато?
-Діне! -Гей, я тут.
Ти щойно зайшов?
Так. Привіт.
Привіт.
Чудесно. Ми вдома.
Картере. Давай, ходімо.
Гей, Еллі. Ходімо.
Вирушимо на кілька хвилин раніше.
Мама їде в галерею, а я везу вас до школи,
але не хочу пропустити поїзд.
Я можу їх відвезти.
Що? Ні. Роби свої справи.
Тепер тут приємно.
Ми зробили правильно, чи не так?
Що залишилися.
Так.
Я кохаю тебе.
А я тебе.
Я їду. Уперед!
-Бувай, люба. -Бувай, мамо.
Бувай, мамо.
ПОДРУЖЖЯ БРЕННОК БУЛЬВАР 657, ВЕСТФІЛД, НЬЮ-ДЖЕРСІ
Містере й місіс Бреннок.
Камери тепер усюди,
але в цьому світі неможливо сховатися, правда?
Я досі спостерігаю.
Переклад субтитрів: Роман Захарчук