‎UN SERIAL NETFLIX
‎Totuși, Dean, un cult sângeros?
‎Știu. Dar îți spun, am fost acolo.
‎Tipul vorbea fără oprire… Și plângea.
‎Andrew Pierce locuiește cu fiul lui ‎în Camden, New Jersey.
‎Șeful poliției a zis ieri ‎că știa totul despre el.
‎A zis că e un mitoman. Mincinos patologic.
‎Acum doi ani a acuzat-o ‎pe directoarea școlii fiului lui
‎de pedofilie.
‎A zis că i-a agresat fiul ‎într-o excursie cu clasa.
‎Poliția a investigat.
‎Copilul nici măcar nu fusese în excursie.
‎Îmi pare rău.
‎Trebuia să-l verific ‎înainte să ți-l recomand.
‎Da, ar putea fi adevărat, ‎dar chiar a primit scrisorile.
‎Și e convins că Mitch și Mo le-au scris.
‎Era convins că mafia spăla bani ‎prin intermediul lui William Morris.
‎A informat FBI-ul
‎spunând că agenția era controlată ‎de cele Cinci Familii.
‎De asta a fost concediat.
‎Bine. Dar ce zici de faptul ‎că Mitch și Mo au apărut în subsolul lui?
‎Cum?
‎Dacă Mitch și Mo ‎chiar au scris scrisorile,
‎atunci, problema e rezolvată. ‎Fiindcă au murit.
‎Doar că nu cred ‎că au avut ceva de-a face cu asta.
‎De ce? Ce te face să spui asta?
‎Crede-mă, când te lupți cu cancerul,
‎nu-ți stă mintea
‎la vendete sau la moduri ‎în care să provoci haos.
‎În schimb, vrei să faci pace cu lumea.
‎Să-ți închei socotelile,
‎să ai grijă de cei pe care-i lași în urmă.
‎Asta-mi spune instinctul.
‎Cred că bați la ușa greșită
‎cu ăștia doi.
‎Aceleași cuvinte folosite ‎de detectivul Chamberland.
‎E tragic ce s-a întâmplat cu ăștia doi.
‎Nu este vorba de tine!
‎Și, în ce-l privește pe Andrew Pierce, ‎sunt niște prostii.
‎Dacă a primit scrisorile, ‎n-a spus nici FBI-ului, nici nouă.
‎Între timp, ‎un cuplu de bătrâni foarte drăguți,
‎stâlpi ai comunității, au murit.
‎N-are a face cu tine.
‎Bați la ușa greșită.
‎Mi-am pierdut timpul aici. Mersi.
‎- Deci, cum merge renovarea? ‎- Ce?
‎E pe sfârșite?
‎Bucătăria e aproape gata, ‎dar mai am subsolul. De ce?
‎Ce faci la subsol? ‎Trebuie să-l faci bârlogul tău.
‎Masă de biliard, bar, ‎televizor cu ecran mare.
‎Asta caută cumpărătorii.
‎Crede-mă!
‎Care e treaba cu tipul ăla? E cinstit?
‎- Chamberland? ‎- Da.
‎Da. Îl cunosc de ani de zile.
‎Nu e cel mai muncitor om, nu?
‎E puțin cam leneș. ‎Dar de asta mă ai pe mine.
‎Ce?
‎Eu…
‎Crima asta urmată de sinucidere… De ce…
‎De ce nu o supradoză de pastile?
‎Sau închizi ușa de la garaj, ‎te așezi în Lexus și pornești motorul.
‎Dar acest soț ‎care și-a iubit soția atât de mult
‎a împușcat-o în față?
‎Și apoi și-a zburat creierii cu o pușcă?
‎Fiindcă faci treabă sigură cu o pușcă. ‎Pastilele mai dau rateu.
‎Poate că n-a vrut ‎ca unul dintre ei să moară,
‎iar celălalt să supraviețuiască ‎și să îndure vinovăția.
‎Sau poate că ea a tras.
‎Ea era cea bolnavă de cancer.
‎Poate că nu-l voia recăsătorit.
‎Poate că știa că el n-ar fi putut trăi ‎fără ea, așa că l-a surprins.
‎El stă în fotoliu, ‎uitându-se reluarea ‎Matlock.
‎Ea îl bate pe umăr…
‎Bum! Întoarce arma către ea. Bum!
‎Nu știu. Toată treaba pare ciudată.
‎Investigația e în curs de desfășurare ‎și o urmăresc zilnic.
‎Ce zici de fiu? Ce știm despre el?
‎Christopher. E cam ratat, ‎dar n-am găsit nimic violent.
‎Un an sub probațiune ‎pentru un cec descoperit.
‎Uite cum văd eu lucrurile!
‎Cel care scrie scrisorile ‎are vizibilitate directă către casa ta.
‎Deci, Mitch și Mo, ‎care acum sunt decedați…
‎Briciul lui Occam, adică cea mai simplă ‎explicație e cea mai probabilă,
‎spune că putem uita de ei.
‎Apoi îl avem pe Jasper Winslow.
‎Am făcut niște cercetări ‎care nu sunt neapărat legale.
‎Jasper Winslow și-a trăit întreaga viață ‎în casa de alături, cu părinții și sora.
‎A terminat liceul,
‎s-a angajat la ambalat cumpărături ‎la supermarketul din Westfield.
‎A lucrat acolo șase zile pe săptămână ‎timp de 23 de ani.
‎Apoi, din senin, în noiembrie 1995
‎nu a mai venit la muncă.
‎N-a mai revenit niciodată ‎la ambalatul cumpărăturilor.
‎În acea lună, ‎familia lui a început să facă plăți
‎către Centrul de Educație ‎Comportamentală Avalon
‎și au continuat să facă acele plăți lunar, ‎în următorii zece ani.
‎Ce diagnostic i-au pus?
‎„Tulburare schizoidă cu mutism selectiv.”
‎A încetat să vorbească?
‎Așa cred.
‎Apoi, în 2011, ‎diagnosticul s-a schimbat iar.
‎Clasicul sindrom de stres posttraumatic.
‎În noiembrie 1995 ‎lui Jasper Winslow i s-a întâmplat ceva
‎despre care n-a vrut să vorbească ‎în următorii ani.
‎Ce ți s-a întâmplat?
‎Am câștigat.
‎Nu m-a anunțat nimeni că facem fitness.
‎N-am jucat de când s-a născut Carter
‎și acum, din senin, mi-am revenit.
‎Știi, Nora…
‎Aici e un fel de regulă nescrisă ‎că pur și simplu…
‎nu trebuie…
‎Nu trebuie să-ți distrugi ‎partenerul de tenis.
‎Adică e în regulă să câștigi ‎din când în când.
‎E drăguț. Dar trebuie să-i lași ‎și pe ceilalți să câștige.
‎Adică pe mine.
‎Doamne, scuze! Da, știu.
‎E în regulă. Pari încordată.
‎- Ce? ‎- Chiar pari. Cred că știu de ce.
‎Cred că nu ți-o tragi.
‎Și știu asta,
‎fiindcă la fel s-a întâmplat ‎cu mine și Rick.
‎La final el era…
‎Îi era prea frică să se culce cu mine.
‎Dar e în regulă,
‎fiindcă uite-mă acum! ‎Am parte de cea mai bună sculă.
‎Și e o sculă consecventă.
‎Deci e ca un câștig dublu. E bine.
‎Bine, deci, cine e?
‎Îmi pare rău, nu pot să spun.
‎Nu vreau să cobesc. Știi, eu…
‎Totuși, vreau să-ți dau un sfat.
‎Tu și soțul tău ‎trebuie să v-o trageți zilnic, da?
‎Și, dacă nu faceți asta, ‎nu mai există nicio speranță.
‎Cred că e vina mea.
‎N-am prea făcut-o ‎de când ne-am mutat în casă,
‎cu tot ce s-a întâmplat…
‎Scrisorile, dihorul, ‎intrările prin efracție…
‎Iar azi-noapte, la motel,
‎a sărit în pat după ce i-a culcat pe copii
‎și s-a cuibărit lângă mine ‎și mi-am dat seama că voia asta,
‎dar eu, pur și simplu…
‎n-am putut.
‎Așa că m-am prefăcut că dorm.
‎Uau!
‎Este…
‎E din cauza lui Ellie. Da.
‎E felul în care-i vorbește.
‎Nu mereu, dar…
‎Acum e adolescentă ‎și pur și simplu o controlează,
‎de exemplu, ‎dacă îi alunecă bluza de pe umăr.
‎E ridicol. E ciudat.
‎Și apoi devine defensiv ‎și spune lucruri precum:
‎„Nu vreau ‎ca fiica mea să fie sexualizată”,
‎iar eu îi zic: „Tu o sexualizezi.
‎E doar un copil.”
‎Cred că are o aventură cu o fată tânără.
‎Poate cu stagiara de la birou ‎sau ceva de genul ăsta.
‎Știi tu, genul acela de fetișoare ‎care au codițe și altele.
‎Da.
‎Îmi puteți aduce și mie un pahar de vin?
‎- Sigur. ‎- Mersi.
‎Chrissy! Crezi că poți să-mi dai…
‎Mereu am cerut o porție mai mare de vin, ‎iar azi e cam puțin.
‎Mulțumesc.
‎Știi ce vreau să știu.
‎Vreau să știu ce se petrece ‎cu acele scrisori sinistre.
‎Ai mai primit altele?
‎Nu.
‎Camerele de supraveghere vor fi instalate ‎până terminăm renovările
‎și presupun că atunci ne vom muta înapoi, ‎dar nu știu.
‎Nu am mai primit.
‎Sincer, cred că a fost o farsă stupidă.
‎Despre ce vorbești?
‎Ești nebună?
‎Aia nu e o farsă.
‎Trăiți un adevărat coșmar.
‎Trebuie să faceți niște renovări minore ‎și să plecați.
‎Mersi.
‎Și la ea e puțin.
‎Nu vreau să te sperii prea tare,
‎dar nu mai aveți deloc timp.
‎Chiar nu aveți.
‎Ce se va întâmpla ‎când toată lumea va afla de scrisori?
‎Nu veți mai putea vinde casa aia ‎nici pe un dolar.
‎În fine, nici nu ți-am zis. Am altă casă.
‎Podele frumoase din lemn masiv.
‎Nu are nicio zgârietură, ‎ba chiar miroase bine,
‎și cel mai mult contează mirosul, ‎nu-i așa?
‎Da, este… E drăguță.
‎Dar nu la fel de drăguță ca a noastră.
‎Ei bine…
‎Nu știu. Aș fi crezut
‎că e drăguț să nu fii terorizat
‎de un criminal psihopat. Înțelegi?
‎Și e cu un milion mai ieftină ‎decât cât ați primi pe casa voastră.
‎Gândește-te!
‎Nora, nu vei mai avea griji ‎legate de bani.
‎Dean poate să stea cu capul în nisip ‎și să facă ce naiba vrea să facă.
‎Dar tu poți să scapi.
‎Poți să joci tenis ziua,
‎să-ți folosești cuptorașul ‎și să faci niște oale.
‎Și, nu știu, să ai o prietenă de crochet.
‎Da, nu prea cred.
‎Nora, îți ofer o cale de scăpare din asta
‎și ar trebui să o accepți.
‎Hai să-ți pun casa la vânzare!
‎Bine. Da, lasă-mă să vorbesc cu Dean!
‎Salut, oameni buni! Am venit!
‎Bun. Arată bine.
‎Da. Ultimul strat.
‎Ellie, ești înăuntru?
‎Stai puțin…
‎Da, bine. Unde e mama?
‎Ellie? Ce faci acolo?
‎De ce ai încuiat ușa?
‎Fiindcă avem muncitori și un nebun
‎care vrea să ne omoare.
‎În regulă.
‎Nu făceam nimic. Citeam.
‎Bine. E în regulă. Unde e mama?
‎Mi-a scris că întârzie după tenis.
‎Am luat autobuzul, ‎credeam că cinăm împreună.
‎Da. Însă las-o mai moale!
‎Tu s-o lași! ‎Mereu crezi că fac ceva și nu fac.
‎- Poți să ieși pe geam. ‎- Nu ies pe geam.
‎Vă pot ajuta?
‎Scuze!
‎Soția dvs. a spus ‎că mă pot servi din frigider.
‎Dar soția mea nu e aici.
‎Înainte. Am trecut pe aici mai devreme.
‎John. Sunt inspectorul în construcții.
‎Da. Nicio problemă. ‎Îmi cer scuze. Simțiți-vă ca acasă!
‎Soția dvs. pare de treabă.
‎Aveți un fiu și o fiică, nu?
‎Da, așa e.
‎Și eu. Fiu și fiică.
‎Vă pot întreba dacă sunteți…
‎Sunteți o familie creștină?
‎Da, aș spune că da.
‎Dar nu mergem la biserică. Deci…
‎Ce ziceți, e totul e în regulă?
‎Cu casa?
‎Încă mai avem subsolul de renovat, ‎dar bucătăria e aproape gata.
‎Am înlocuit marmura cu lemn masiv.
‎E atât de ciudat! ‎Acum toată lumea își pune insule.
‎E plin de insule.
‎Mă voi întoarce în câteva zile, ‎când totul va fi gata, dar…
‎Da, totul pare în regulă.
‎Bun.
‎Ați avut noroc ‎să găsiți o firmă de construcții.
‎Da? De ce?
‎Se construiește peste tot.
‎Sectorul nu mai face față cererii.
‎Având în vedere cum e lumea acum,
‎civilizația se duce de râpă, ‎iar oamenii nu vor să mai iasă afară.
‎Vor să-și pună casele la punct, ‎să le transforme în fortărețe.
‎Da, oamenii se mută în afara orașelor.
‎Presupun că da.
‎E interesant ce se întâmplă.
‎Este A Patra Cotitură.
‎Poftim?
‎Evenimentele istorice
‎nu se întâmplă pur și simplu.
‎Sunt puse în mișcare de oameni măreți, ‎arhetipuri generaționale.
‎Și fiecare dintre acestea dezlănțuie ‎o cotitură care durează
‎aproximativ 20 de ani.
‎Și fiecare patru cotituri compun ‎un ‎saeculum,
‎durata vieții unui om.
‎Și, la finalul fiecăruia, ‎se produce o criză.
‎În această țară, ‎criza este mereu războiul.
‎Revoluția,
‎80 de ani mai târziu, Războiul Civil,
‎80 de ani mai târziu, ‎Al Doilea Război Mondial.
‎Și acum se împlinesc 80 de ani, deci…
‎Urmează să se întâmple ceva.
‎Știți, de fapt nu mi-e foame.
‎Când credeți că veți termina inspecția?
‎Fiica dvs. are… 18 ani?
‎Nu, are 16. Ce legătură are asta cu…
‎Păi…
‎Nu știu dacă ar trebui să vă spun
‎și, vă rog, ‎iertați-mă dacă întrec vreo limită,
‎dar, dacă aș fi tatăl ei, aș vrea să știu.
‎Ce să știți?
‎V-am văzut fiica
‎vorbind cu acel tânăr afro-american,
‎cel care vă instalează camerele.
‎Și, din felul în care vorbeau ‎și se atingeau
‎reieșea clar că au o relație intimă.
‎Scuzați-mă, ce?
‎Am zis că trebuie să știți.
‎Cred că un tată ar trebui să știe ‎așa ceva.
‎V-am supărat. Îmi pare rău.
‎Doar că îmi amintește mult de vremea ‎când fiica mea era de vârsta ei.
‎Și-a început activitatea sexuală…
‎la o vârstă fragedă.
‎Era curva școlii.
‎Am rezolvat problema, ‎dar a traumatizat întreaga familie.
‎Scuză-mă, John, nu?
‎Trebuie să-ți spun
‎că nu mă simt confortabil ‎să port conversația asta.
‎Nu mă vei revedea.
‎Parcă ai zis că revii în câteva zile.
‎Da.
‎Hei, cum ai…
‎Cum ai rezolvat problema cu fiica ta?
‎Pot să zic că n-a mai purtat niciodată ‎o bluză decoltată.
‎Aveți o casă frumoasă.
‎Când eram copil nu încuiam ușile.
‎Nimeni n-o făcea.
‎Toți mergeam la biserică.
‎Acum nimeni nu mai merge la biserică ‎și toți încuie ușile.
‎Nu cred că e o coincidență.
‎Ascultă…
‎Mișto discuție!
‎În josul străzii ‎e o biserică luterană drăguță.
‎Poate te duci cu familia ta.
‎Vă va ajuta.
‎Mersi pentru sendviș.
‎Hei, inspectorul ăla
‎e nebun și nu vreau să-l mai văd aici!
‎Despre ce vorbești?
‎Inspectorul în construcții. ‎John, tipul religios.
‎Își făcea un sendviș în bucătărie!
‎A trebuit să suport o polologhie ‎cât cotrobăia pe aici.
‎Nu e niciun inspector John.
‎Nu în Westfield.
‎Inspectorii orașului sunt ori Gary, ‎ori Alan, și nu vin până nu terminăm.
‎Ce? Cu cine am stat de vorbă?
‎Habar n-am, dar nu era din echipa mea.
‎Și nu era inspectorul.
‎FIRME DE SECURITATE DIN WESTFIELD
‎Bună!
‎Bună! Pe unde ai fost? ‎Te-am căutat toată ziua.
‎Am fost la club cu Karen.
‎Ești bine?
‎Cred că da. Caut alte firme de securitate.
‎SECURITATE VIAȚĂ SIGURĂ
‎N-aș vrea să te întrerup.
‎Ce?
‎Bine.
‎Iubitule, îmi doream asta.
‎- La naiba, iubito! ‎- Bine…
‎- Stai să pornesc alarma! ‎- Ce?
‎- Ce? Acum? ‎- E toată lumea în casă.
‎Trebuie să ne obișnuim s-o pornim ‎când suntem acasă.
‎Stai, doar…
‎O s-o verific rapid. Revin imediat.
‎O pornesc și revin. Așteaptă acolo!
‎- Nu contează. ‎- Mă duc până jos.
‎- Vin imediat. ‎- E în regulă.
‎- Unde te duci? ‎- Vrei să știi ceva?
‎N-am făcut sex de câteva săptămâni.
‎Sunt doar distrat, bine? Tu stai la motel.
‎E în regulă.
‎- Iubito… ‎- Hai să le zici „pa” copiilor!
‎Să dormi bine, amice, da? Ne vedem mâine.
‎Pa, tată! Ne vedem mâine.
‎Te iubesc.
‎Ne-am împăcat?
‎Stai, Ellie!
‎Se întâmplă ceva ‎între tine și puștiul ăla, Dakota?
‎Ce? Nu!
‎Ellie, mă minți?
‎Fiindcă cineva v-a văzut împreună.
‎Doamne, tată…
‎Și nu-mi place să-mi zică străinii ‎ce face fiica mea.
‎Deci acum mă supraveghezi?
‎Nu, Ellie. Dakota are 19 ani, bine?
‎Dacă se întâmplă ceva, trebuie să știu.
‎Nu se întâmplă nimic, tată. Na, poftim!
‎Ce? Ellie!
‎Dean!
‎E în regulă. Du-te! Ne vedem mâine.
‎Pa!
‎- Dean? ‎- Doar…
‎Alo!
‎Am aflat ceva ce nu vei putea să crezi.
‎Ce e?
‎Sunt în josul străzii. Poți veni?
‎Ce urmează să-ți spun trebuie privit ‎cu mult scepticism, bine?
‎Am aflat ceva.
‎Dar trebuie să avem grijă ‎ce facem cu asta,
‎fiindcă putem avea probleme ‎cu poliția din Westfield
‎sau cu întregul oraș.
‎Dar eu lucrez pentru tine.
‎Nu înțeleg despre ce vorbești.
‎Mă gândeam la Jasper Winslow, ‎fiindcă ceva i s-a întâmplat, nu-i așa?
‎Dle detectiv, o întrebare.
‎Oare există vreun istoric al casei?
‎Poate există vreo înregistrare veche ‎la dosar,
‎la care m-aș putea uita?
‎Orice care se referă ‎la vreun fost proprietar al casei.
‎M-a privit cu o expresie foarte ciudată.
‎N-am știut ce să înțeleg.
‎Dar apoi s-a ridicat, ‎m-a privit în ochi și mi-a zis…
‎Așteptam să mă întrebi asta.
‎Nu știu ce vei găsi aici, ‎dar… fă-ți de cap!
‎Mulțumesc.
‎Am observat că se umblase la cutie.
‎Sigiliul fusese rupt, ‎imposibil de știut când.
‎Dean!
‎A existat o familie ‎care a cumpărat casa de la numărul 657
‎și care a locuit acolo până în 1995.
‎Familia Graff.
‎Acum, înainte să-ți spun toate astea…
‎trebuie să înțelegi
‎că nu există nicio informație publică ‎care să confirme ce s-a întâmplat, bine?
‎Povestea asta nu apare în niciun articol ‎de ziar și pe niciun site.
‎Bine. Deci…
‎care e povestea?
‎Bine.
‎Tatăl, John Graff,
‎era cel mai normal tip posibil.
‎Iubea două lucruri: familia și biserica.
‎Veteran devenit contabil, ‎apartament în Upper East Side.
‎În fiecare duminică era la biserică.
‎Într-o noapte a muncit până târziu,
‎n-a găsit un taxi ‎și a decis să ia metroul.
‎Dar, din fericire, mama lui, ‎care tocmai moștenise niște bani,
‎i-a zis: „Pleci din oraș.
‎Nu-ți poți crește copiii aici.
‎Te voi ajuta să cumperi o casă ‎în suburbii.”
‎El avea un fiu, Dale.
‎Feblețea lui, sportiv, elev de nota zece…
‎N-am mai făcut niciodată asta.
‎Pat!
‎Trebuie să închid.
‎Fiica lui avea 17 ani, ‎dar era matură ca una de 30, da?
‎Îl îngrijora. ‎A discutat cu pastorul despre ea,
‎despre cum el credea ‎că e cam disperată după băieți.
‎Cine zice rugăciunea?
‎Lasă-mă pe mine!
‎Dragă Iisuse,
‎vreau să-ți mulțumesc ‎pentru că ai făcut cina și…
‎Stai! Eu am făcut nenorocita de cină.
‎Atenție la limbaj! Cere-ți scuze!
‎Iar soției lui, Helen, ‎îi plăcea să-l umilească în public.
‎Bea. Toată lumea o credea puțin nebună.
‎Copii, spălați naibii vasele!
‎Faptul că mama lui l-a ajutat ‎să cumpere casa
‎însemna că și ea locuia acolo.
‎Este o rușine, John. ‎E o insultă la adresa familiei.
‎Nu pot să mă duc pur și simplu ‎și să cer o mărire, mamă.
‎Ai muncit acolo 12 ani. ‎Ar trebui să fii șeful departamentului.
‎Da, știu, mamă.
‎Într-o zi s-a dus la muncă. ‎Șeful i-a zis că e concediat.
‎Șeful a zis că a izbucnit în lacrimi.
‎Nu mai văzuse un bărbat ‎care să plângă așa.
‎Dar era contabil, nu?
‎Așa că se ocupa de finanțele familiei ‎și ale mamei lui.
‎Dar n-a informat familia.
‎În fiecare dimineață se prefăcea ‎că merge la muncă.
‎Apoi se ducea la bancă
‎și scotea bani din conturile mamei lui.
‎Sume mici, să nu se observe.
‎Le folosea ‎pentru a plăti ipoteca, facturile…
‎Familia habar n-avea ‎că-și pierduse slujba.
‎Într-o zi a venit acasă ‎de parcă fusese la muncă.
‎DL ȘI DNA GRAFF ‎NR. 657, WESTFIELD, NJ 11537
‎A găsit o scrisoare în cutia poștală.
‎Salutare, dle Graff.
‎Am plăcerea să-ți urmăresc familia ‎de ceva timp.
‎Pe fiica ta o cheamă Pat, nu-i așa?
‎S-a transformat într-o tânără frumoasă.
‎Știi unde merge noaptea?
‎Eu știu.
‎Și unde mergi tu dimineața?
‎Nu te duci la muncă.
‎Soția ta știe?
‎O privesc cum se dezbracă ‎atunci când nu ești acolo…
‎Și a continuat să primească altele. ‎Una după alta.
‎Nu știa cine le trimitea.
‎Este lăcomie, dle Graff.
‎Lăcomia te-a adus aici.
‎Ce-i mărturisești preotului, John?
‎SUNT OBSERVATORUL
‎„Casa dorește sânge tânăr. ‎De ce nu-i dai ce-și dorește?”
‎Dar n-a spus nimănui.
‎Nu le-a spus soției sau copiilor.
‎N-a spus nici poliției.
‎Se comporta ‎ca și cum s-ar fi dus la muncă…
‎BANCA BISHOP
‎…în timp ce fura bani ‎din conturile mamei lui.
‎Ne dați ori nu ne dați?
‎Cealaltă stradă!
‎Într-o noapte a venit acasă
‎și fiica lui dădea ‎o petrecere de Halloween.
‎Ce faci?
‎Doar am fost la colindat.
‎Ești profesorul ei.
‎Am fost invitat…
‎Stai departe de ea! ‎Ieși afară din casa mea!
‎Tati, oprește-te!
‎Ești îmbrăcată ca o curvă.
‎Ce naiba se întâmplă?
‎Cineva ne urmărește!
‎Scuze, trebuie să întreb…
‎Așa fusese el și înainte?
‎Sau…
‎Sau cumva l-a schimbat casa?
‎Ce? Ca și cum ar fi bântuită?
‎Eu…
‎Eu nu cred în așa ceva.
‎Aș spune că a simțit ‎că viața i se ducea de râpă,
‎fiindcă totul era doar o fațadă.
‎Trăia o minciună,
‎iar cel care scria scrisorile știa asta.
‎STAȚIE DE AUTOBUZ
‎„Lăcomia este păcatul tău, John, ‎iar al meu este nerăbdarea.
‎De ce nu vrei să-i dai casei ‎ce-și dorește?
‎Dă-i sânge, iar eu te voi lăsa ‎să păstrezi tot ce ai și chiar mai mult!
‎Vezi încotro se îndreaptă ei acum, nu?
‎Eu văd.
‎Fă ce-ți cere casa
‎și știi că ei se vor duce ‎într-un loc mai bun.
‎Îi voi urmări de acolo, John.
‎Mereu vă voi urmări.”
‎Vom muri cu toții.
‎Știți asta, da?
‎Ce mama naibii?
‎Nu, are dreptate.
‎Trebuie să fim pregătiți ‎să ne întâlnim creatorul.
‎Da.
‎Trebuie să fim pregătiți pentru acea zi.
‎Vreau să vă revăd pe toți în rai.
‎Mai bine ne recunoaștem păcatele ‎și ne rugăm pentru iertare.
‎Apoi a făcut un plan.
‎L-a sunat pe directorul școlii…
‎Da, trebuie să plecăm câteva luni ‎din oraș.
‎Vizităm niște rude.
‎Tatăl soției mele este bolnav.
‎Și-a decupat fața ‎din toate pozele de familie…
‎Ce faci, John?
‎Dumnezeule!
‎Dragule, jur că mintea ta ‎e la fel de varză ca scula ta.
‎Am o aventură, John.
‎Mă rog, am de gând să am o aventură, John.
‎Nu că ți-ar păsa.
‎Trebuie să taci din gură.
‎Doar că… Am nevoie de o sculă, John.
‎De cineva cu care să mi-o trag.
‎John?
‎John, ce a fost zgomotul ăsta?
‎E cineva?
‎Apoi s-a dus la parter ‎și și-a făcut un sendviș.
‎Și…
‎Scuze.
‎Apoi s-a dus la meciul de baschet ‎al fiului său.
‎Ai ceva pe ochelari.
‎Mulțumesc.
‎Vopsesc prin casă.
‎Fiule…
‎Nu… Tată!
‎După care a pregătit scena.
‎A aprins toate luminile.
‎A pus muzică prin interfon.
‎Götterdämmerung,‎ de Wagner.
‎Însemnă „Amurgul zeilor”.
‎Ultima operă, ‎Inelul Nibelungilor.
‎Știu muzica asta.
‎Cadavrele au zăcut acolo două săptămâni.
‎Nimeni nu știa nimic.
‎Apoi, vecinul de alături, un tip ciudat ‎care se înțelegea bine cu fiul lui,
‎a auzit muzică din interiorul casei.
‎Și a remarcat mirosul.
‎E cineva aici?
‎Jasper Winslow. Dumnezeule!
‎Cadavrele erau mumificate, ‎toate erau uscate.
‎De parcă ar fi fost golite.
‎Iar pe podeaua beciului ‎erau sticle goale de lapte.
‎Fuseseră pline cu sânge, ‎iar acum erau goale.
‎Dar nu au fost uciși acolo jos.
‎Nu. Bunica, la etaj, soția în sufragerie,
‎fiica în baie, fiul în prag.
‎Și apoi? S-a sinucis?
‎Unde era cadavrul? Devine și mai ciudat.
‎Cu 11 zile înainte să fie găsite ‎cadavrele, adică la trei zile de la crime,
‎profesorul acela ciudat ‎de la petrecerea de Halloween…
‎A fost găsit în mașina sa,
‎cu geamul șoferului spart, ‎era împușcat în cap,
‎cu o altă armă.
‎Gloanțele nu se potriveau. Ce se întâmpla?
‎Și fii atent, timp de 14 zile,
‎pe când cadavrele zăceau la numărul 657,
‎cineva încă supraveghea casa.
‎John Graff a uitat ‎să oprească corespondența.
‎Dar cutia poștală nu se umplea.
‎Poștașul a zis că era goală în fiecare zi.
‎Poștașul aducea ziarul ‎și cineva venea să-l ridice.
‎Asta va fi greu de privit.
‎SUNT OBSERVATORUL
‎DL ȘI DNA GRAFF - NR. 657, WESTFIELD
‎Sunt exact ca scrisorile ‎pe care le primesc eu.
‎Acestea sunt pozele ‎cu cadavrele familiei Graff.
‎De ce naiba n-am auzit de asta până acum?
‎De ce nu s-a pomenit la vânzare?
‎De ce nu știe nimeni povestea?
‎Polițiștii au acoperit-o ‎și nu poți da vina pe Chamberland.
‎A intrat în poliție abia în 2005, ‎după zece ani.
‎Nu a știut nimeni din oraș? ‎Serios? Nimeni?
‎Dean, orașul nu vrea ‎ca această poveste să se afle.
‎Sunt destui cărora le pasă ‎de valoarea proprietăților lor
‎și de imaginea acestui oraș ‎ca fiind unul dintre cele mai sigure.
‎Cum rămâne cu… Mitch și Mo?
‎Fiul lor, nu? Locuiau chiar alături, nu?
‎Poate că el știe ceva.
‎Nu. Mitch și Mo s-au mutat în Westfield ‎în '96, cu un an mai târziu.
‎Fir-ar!
‎Deci ce s-a întâmplat cu el?
‎- Cu John Graff? ‎- Da.
‎A murit? Trăiește? Cine știe?
‎Nu s-a mai găsit nicio urmă de-a lui. ‎A dispărut.
‎Deși presupun că…
‎n-ai ști pe cine ai în față
‎dacă ar apărea de undeva,
‎având în vedere că și-a decupat fața ‎din toate pozele și a ars-o.
‎Deci nimeni nu știe cum arată?
‎Nu.
‎Stai puțin!
‎La ce biserică se ducea John Graff?
‎St. Mark din Westfield. Biserică luterană.
‎Am trecut mai devreme. ‎John. Sunt inspectorul în construcții.
‎Am rezolvat problema,
‎dar a traumatizat întreaga familie.
‎În josul străzii ‎e o biserică luterană drăguță.
‎Poate te duci cu familia ta.
‎Ce este?
‎L-am cunoscut.
‎Pe John Graff.
‎A venit la mine acasă.
‎Stai, e terminată?
‎Subsolul mai are câteva săptămâni, ‎dar bucătăria e gata.
‎Camerele sunt montate ‎și alarmele puse. Deci…
‎Deci ne mutăm înapoi?
‎Da.
‎- Vreți să mâncăm ceva? ‎- Da.
‎Da. Mor de foame.
‎Nu, Jasper! Nu îți fac rău.
‎Îmi pare rău că te-am tratat așa.
‎- Jasper, cine e? ‎- Nu, uită-te la mine!
‎Am doar o întrebare.
‎Îl cunoști pe John Graff?
‎Jasper? Nu vorbi cu el!
‎Jasper, îmi pare rău…
‎Nu avem ce discuta cu tine.
‎Și, ca să știi,
‎vei plăti ‎pentru ce ai făcut cu ascensorul.
‎Societatea de Conservare e furibundă.
‎Au ordonat o inspecție ‎și putem veni oricând vrem.
‎Nu poți, cucoană.
‎Interesează-te! Oricând vrem.
‎Ce? Nu…
‎Și a fost foarte urât că nu ai venit ‎la înmormântarea lui Mitch și Mo!
‎N-am știut când a fost.
‎N-am știut unde a fost… ‎Cucoană, nu i-am cunoscut.
‎I-ai cunoscut suficient ‎încât să-i faci să se sinucidă.
‎Nu așa fac vecinii.
‎Uau, e ca în revistă!
‎E drăguț, nu?
‎Da, tocmai ne-am desfăcut bagajele. ‎E bine acasă.
‎Bravo, scumpo… Unde e tata?
‎- Dean? ‎- Bună! Sunt aici.
‎Acum ai venit?
‎Da. Bună!
‎Bună!
‎E minunat. Suntem acasă.
‎Carter? Haide, să mergem!
‎Ellie! Haide!
‎Trebuie să plecăm puțin mai devreme.
‎Mama merge la galerie ‎și vă duc eu la școală,
‎dar să nu pierd trenul!
‎Pot să-i duc eu.
‎Ce? Nu. Fă-ți treaba!
‎Acum e plăcut aici.
‎Am făcut ce trebuia, nu-i așa?
‎Am rămas.
‎Da, așa e.
‎Te iubesc.
‎Plec. Haideți!
‎- Pa, dragă! ‎- Pa, mamă!
‎Pa, mamă!
‎DL ȘI DNA BRANNOCK - NR. 657, WESTFIELD
‎Dle și dnă Brannock.
‎Acum aveți camere peste tot,
‎dar nu puteți fi niciodată în siguranță, ‎nu-i așa?
‎Încă vă urmăresc.
‎Subtitrarea: Diana Lupu