‫- סדרה של NETFLIX -‬
‫אבל, דין, כת דמים?‬
‫אני יודע. אבל תקשיבי, הייתי שם.‬
‫הבחור לא הפסיק לדבר… הוא בכה.‬
‫תראה, אנדרו פירס‬ ‫גר עם בנו בקמדן, ניו ג'רזי.‬
‫מפקד המשטרה שם אמר שהוא יודע עליו הכול.‬
‫אמר שהוא מספר סיפורים. שקרן פתולוגי.‬
‫לפני שנתיים הוא האשים‬ ‫את מנהלת ביה"ס של בנו‬
‫בפדופיליה.‬
‫אמר שהתעללה בבנו בטיול של ביה"ס.‬
‫המשטרה בדקה.‬
‫הילד בכלל לא יצא לטיול.‬
‫אני מצטערת.‬
‫הייתי צריכה לבדוק אותו לפני שהכרתי ביניכם.‬
‫כן, זה אולי נכון, אבל הוא קיבל מכתבים.‬
‫והוא משוכנע שמיץ' ומו כתבו אותם.‬
‫הוא גם היה משוכנע שוויליאם מוריס‬ ‫היו חברת קש של המאפיה.‬
‫הוא נתן מידע לבולשת‬
‫ואמר שבסוכנות שולטות חמש משפחות המאפיה.‬
‫לכן הוא פוטר.‬
‫טוב. מה עם זה שמיץ' ומו‬ ‫פשוט צצו במרתף שלו?‬
‫כלומר, איך?‬
‫אם מיץ' ומו כתבו את המכתבים,‬
‫אז הבעיה נפתרה, נכון? כי הם מתים.‬
‫אני פשוט מרגישה שאין להם קשר לזה.‬
‫מה, למה? למה את אומרת את זה?‬
‫תאמין לי. כשאתה מתמודד עם סרטן,‬
‫הדבר האחרון שמעניין אותך‬
‫זה איזו נקמה משונה או דרכים לעשות בלגן.‬
‫במקום, אתה רוצה להשלים עם העולם,‬
‫לקשור קצוות פרומים,‬
‫לטפל באנשים שתשאיר מאחור.‬
‫זו תחושת הבטן שלי.‬
‫נראה לי שעם שני אלה,‬
‫אתה ממש לא בכיוון.‬
‫אותן המילים שהבלש צ'מברלנד אמר.‬
‫תראה, טראגי מה שקרה לשניהם, טוב?‬
‫זה לא קשור אליך.‬
‫ובנוגע לאנדרו פירס, אלה זיבולים מוחלטים.‬
‫אם הוא קיבל מכתבים,‬ ‫הוא לא סיפר לבולשת וממש לא סיפר לנו.‬
‫בינתיים, שני קשישים נחמדים מאוד,‬
‫עמודי תווך בקהילה, מתו.‬
‫זה לא קשור אליך.‬
‫אתה ממש לא בכיוון.‬
‫בעיקרון בזבזתי את הזמן שלי פה. תודה.‬
‫אז איך מתקדמים השיפוצים?‬ ‫-מה?‬
‫כמעט סיימתם?‬
‫המטבח כמעט גמור.‬ ‫עדיין צריך לשפץ את המרתף. למה?‬
‫מה תעשה במרתף? שתהיה מאורת גברים.‬
‫שולחן סנוקר, בר משקאות, טלוויזיה גדולה.‬
‫זה מה שקונים רוצים בימינו.‬
‫אני אומר לך.‬
‫מה הקטע של הבחור הזה? הוא אמין?‬
‫צ'מברלנד?‬ ‫-כן.‬
‫כן. אני מכירה אותו כבר שנים.‬
‫הוא לא העובד הכי חרוץ, כן?‬
‫טיפה עצלן, אבל לכן שכרת אותי.‬
‫מה?‬
‫אני…‬
‫הרצח-התאבדות. כלומר, למה…‬
‫למה לא פשוט לקחת מנת יתר של כדורים‬
‫או לסגור את דלת המוסך,‬ ‫לשבת בלקסוס ולהתניע?‬
‫אבל הבעל הזה שאהב את אשתו כל כך,‬
‫הוא יורה לה בפרצוף?‬
‫ואז הוא יורה לעצמו בפרצוף עם רובה ציד?‬
‫אולי כי רובה עושה את העבודה.‬ ‫כדורים לא תמיד עובדים.‬
‫אולי הוא לא רצה שאחד מהם ימות‬
‫והאחר ישרוד וייאלץ לחיות עם האשמה.‬
‫או שאולי היא לחצה על ההדק.‬
‫היא הייתה חולת הסרטן.‬
‫אולי היא לא רצתה שיינשא שוב.‬
‫אולי היא ידעה שלא יוכל לחיות בלעדיה,‬ ‫אז היא הפתיעה אותו.‬
‫הוא יושב בכורסה,‬ ‫צופה בשידורים חוזרים של "מטלוק".‬
‫היא נוגעת לו בכתף…‬
‫בום! מפנה את הרובה אל עצמה. בום!‬
‫אני לא יודע. כל העניין מוזר.‬
‫החקירה נמשכת ואני בודקת בכל יום.‬
‫מה עם הבן? מה אנחנו יודעים עליו?‬
‫כריסטופר. די פשלונר,‬ ‫אבל לא מצאתי אזכור לאלימות.‬
‫קיבל שנה מאסר על תנאי אחרי שנתן צ'ק מזויף.‬
‫תראה, ככה אני רואה את זה.‬
‫למי שכותב את המכתבים האלה‬ ‫יש קו ראייה ישיר אל הבית שלכם.‬
‫אז מיץ' ומו, שכעת מתים,‬
‫תערו של אוקאם,‬ ‫ההסבר הכי פשוט הוא בדרך כלל הכי סביר,‬
‫לפי זה, אפשר לשכוח מהם.‬
‫אז, ג'ספר וינסלו.‬
‫עכשיו, חפרתי קצת, באופן לא הכי חוקי.‬
‫ג'ספר וינסלו גר כל חייו בבית הסמוך‬ ‫עם אימא, אבא ואחותו.‬
‫סיים תיכון,‬
‫עבד כאורז קניות בסופר במרכז וסטפילד.‬
‫הוא עבד שם שישה ימים בשבוע‬ ‫במהלך 23 השנים הבאות.‬
‫ואז, פתאום, זה בנובמבר 1995,‬
‫הוא הפסיק לבוא לעבודה.‬
‫למעשה, הוא לא חזר עוד לארוז קניות.‬
‫בחודש הזה המשפחה שלו התחילה לשלם‬
‫למרכז הבריאות ההתנהגותית אוואלון,‬
‫והם המשיכו לשלם אחת לחודש לאורך העשור הבא.‬
‫אז מה היה האבחון שלו?‬
‫הפרעת אישיות סכיזואידית ואילמות אלקטיבית.‬
‫הוא הפסיק לדבר?‬
‫כנראה.‬
‫ואז ב-2001, האבחון שלו שוב השתנה.‬
‫פשוט תסמונת פוסט טראומטית רגילה.‬
‫בנובמבר 1995 קרה משהו לג'ספר וינסלו‬
‫שבמהלך שנים הוא ניסה לא לדבר עליו.‬
‫מה קרה לך?‬
‫ניצחתי.‬
‫לא קיבלתי את המזכר‬ ‫לפיו נעשה היום אימון ללב.‬
‫לא שיחקתי מאז שקרטר נולד,‬
‫ופתאום, חזרתי לשחק כמו פעם.‬
‫את יודעת, נורה…‬
‫זה די כלל לא כתוב פה שצריך פשוט…‬
‫את לא…‬
‫את לא אמורה להשמיד את שותפתך לטניס.‬
‫כלומר, מותר לך לנצח מפעם לפעם.‬
‫זה נחמד. אבל את צריכה גם לתת לאחרים לנצח.‬
‫למשל, לי.‬
‫אלוהים, אני מצטערת. כן, נכון.‬
‫זה בסדר, ואת נראית לחוצה כל כך.‬
‫מה?‬ ‫-באמת. אני יודעת למה.‬
‫נראה לי שאת לא עושה סקס.‬
‫והסיבה שאני יודעת את זה‬
‫היא כל מה שקרה ביני לבין ריק.‬
‫כלומר, בסוף הוא היה פשוט…‬
‫כלומר, הוא פחד מדי לזיין אותי,‬
‫אבל זה בסדר.‬
‫כי תראי אותי עכשיו.‬ ‫אני מקבלת את הזין הכי טוב בעולם.‬
‫והוא זין עקבי,‬
‫אז זה פרס כפול. זה טוב.‬
‫טוב, אז של מי?‬
‫אסור לי לומר. אני ממש מצטערת.‬
‫אני לא רוצה לעשות לי עין. אני יודעת, אני…‬
‫אבל אני רוצה לתת לך עצה.‬
‫את ובעלך צריכים להזדיין כל יום, נכון?‬
‫ואם אתם לא, אין לכם שום תקווה.‬
‫אני חושבת שאני אשמה.‬
‫כן, לא ממש עשינו את זה מאז שעברנו לבית,‬
‫עם כל מה שקורה…‬
‫המכתבים, החמוס, הפריצות,‬
‫ואז אתמול בלילה במוטל,‬
‫הוא זינק על המיטה‬ ‫אחרי שהשכיב את הילדים לישון,‬
‫והוא התכרבל לידי והרגשתי שבא לו,‬
‫אבל אני פשוט…‬
‫לא יכולתי.‬
‫אז העמדתי פנים שאני ישנה.‬
‫וואו.‬
‫זאת…‬
‫זאת אלי. כן.‬
‫זה איך שהוא מדבר אליה.‬
‫לא כל הזמן, אבל פשוט…‬
‫היא מתבגרת עכשיו, והוא פשוט מציק לה‬
‫אם החולצה נופלת לה מהכתף.‬
‫זה מגוחך. זה מוזר.‬
‫ואז הוא מתגונן כולו ואומר דברים כמו,‬
‫"אני לא רוצה שיהפכו את בתי למשהו מיני",‬
‫ואני אומרת, "אתה הופך אותה למשהו מיני".‬
‫היא בסך הכול מתנהגת כמו ילדה.‬
‫נראה לי שהוא מנהל רומן עם מישהי צעירה.‬
‫לא יודעת, אולי מתמחה במשרד או משהו,‬
‫את יודעת,‬ ‫הילדות הקטנות עם הקוקיות וכל מיני.‬
‫כן.‬
‫אוכל לקבל גם כוס מזה כשיזדמן לך?‬
‫כמובן.‬ ‫-תודה.‬
‫היי, כריסי. נראה לך שאוכל לקבל…‬
‫אני תמיד מבקשת כוס גדולה,‬ ‫ולדעתי נתנו לי היום פחות.‬
‫תודה.‬
‫אז את יודעת מה אני רוצה לדעת.‬
‫אני רוצה לדעת מה קורה‬ ‫עם כל המכתבים המפחידים האלה.‬
‫קיבלתם עוד?‬
‫לא.‬
‫עד שנסיים עם השיפוצים,‬ ‫כבר יתקינו את מצלמות האבטחה,‬
‫ואז נראה לי שנחזור הביתה,‬ ‫אבל אני לא יודעת.‬
‫לא קיבלנו עוד.‬
‫האמת, נראה לי שזו סתם מתיחה מטומטמת.‬
‫על מה את מדברת?‬
‫השתגעת?‬
‫זאת לא מתיחה.‬
‫החיים שלכם שם הם סיוט מזוין.‬
‫אתם צריכים לשפץ קצת ולעוף משם.‬
‫תודה.‬
‫זה גם מעט.‬
‫כלומר, אני לא רוצה להפחיד לגמרי,‬
‫אבל אין לכם זמן.‬
‫באמת שאין.‬
‫מה יקרה כשכולם יגלו על המכתבים האלה?‬
‫לא תצליחו למכור את הבית תמורת דולר.‬
‫בכל מקרה, לא אמרתי לך. יש לי בית אחר.‬
‫רצפות פרקט יפהפיות.‬
‫כלומר, מושלמות, ואפילו הריח טוב,‬
‫ולי חשוב ריח, גם לך?‬
‫כן, הוא… הוא נחמד.‬
‫הוא רק לא מתקרב לכמה ששלנו נחמד.‬
‫טוב…‬
‫אני לא יודעת. הייתי חושבת‬
‫שזה שרוצח עם גרזן לא יטיל עליכם אימה,‬
‫אני חושבת שזה די נחמד. את יודעת?‬
‫והוא עולה מיליון דולר פחות‬ ‫ממה שתקבלו על הבית שלכם.‬
‫כלומר, תחשבי על זה.‬
‫נורה, כסף יפסיק להדאיג אתכם.‬
‫דין יוכל להמשיך לחיות‬ ‫עם הראש תקוע בתחת ולעשות מה שבא לו.‬
‫אבל את, את תשתחררי.‬
‫תשחקי טניס במהלך היום,‬
‫תפעילי את הכבשן הקטן שלך ותבשלי לך כדים.‬
‫ואני לא יודעת, תהיה לך חברה לקרוקט.‬
‫כן, לא נראה לי.‬
‫נורה, אני מציעה לכם דרך לצאת מזה,‬
‫ואתם צריכים לקחת אותה.‬
‫תני לי להציע את ביתכם למכירה.‬
‫טוב. כן, תני לי לדבר עם דין.‬
‫היי, חבר'ה, חזרתי.‬
‫יפה. נראה טוב.‬
‫כן. שכבה אחרונה.‬
‫אלי, את שם בפנים?‬
‫רק שנייה…‬
‫כן, זה בסדר. איפה אימא?‬
‫אלי? מה את עושה שם?‬
‫למה הדלת נעולה?‬
‫כי בכל מקום יש פועלים‬
‫ופסיכי שרוצה לרצוח אותנו?‬
‫טוב.‬
‫לא עשיתי כלום. אני קוראת.‬
‫טוב, זה בסדר. איפה אימא?‬
‫היא סימסה שהיא תחזור באיחור מהטניס,‬
‫אז חזרתי באוטובוס כי חשבתי שנאכל יחד.‬
‫זה נכון! פשוט תרגיעי, טוב?‬
‫תרגיע אתה. אתה תמיד חושב‬ ‫שאני עושה דברים, ואני לא.‬
‫אתה יכול לצאת מהחלון.‬ ‫-לא אצא מהחלון.‬
‫אפשר לעזור?‬
‫סליחה.‬
‫אשתך אמרה שאוכל להתכבד במה שיש במקרר.‬
‫טוב, אשתי לא פה.‬
‫קודם. הייתי פה קודם.‬
‫ג'ון. אני מפקח הבנייה.‬
‫כן. אין בעיה. מצטער. תרגיש בבית.‬
‫אשתך נראית כמו אישה טובה.‬
‫יש לך בן ובת. כן?‬
‫כן, נכון.‬
‫גם לי. בן ובת.‬
‫אוכל לשאול אותך, אתם…‬
‫אתם משפחה נוצרית?‬
‫כן, נראה לי.‬
‫אנחנו לא הולכים לכנסייה. אז…‬
‫הכול נראה לך בסדר?‬
‫עם האתר או מה שזה לא יהיה?‬
‫עדיין צריך לשפץ את המרתף,‬ ‫אבל המטבח די גמור.‬
‫החלפנו את השיש בבוצ'ר בלוק.‬
‫זה מצחיק. כולם מתקינים עכשיו איים.‬
‫אנחנו טובעים באיים.‬
‫אחזור בעוד כמה ימים כשזה יהיה גמור, אבל…‬
‫כן, הכול נראה טוב.‬
‫יופי.‬
‫היה לכם מזל שמצאתם קבלן.‬
‫כן? למה?‬
‫בכל מקום, עסקי הקבלנות פורחים.‬
‫התעשייה לא עומדת בקצב הביקוש.‬
‫עם איך שהעולם עכשיו,‬
‫כשכל הציוויליזציה פשוט נהרסת,‬ ‫אנשים לא רוצים לצאת.‬
‫הם רוצים לשפץ את בתיהם.‬ ‫הם רוצים להפוך אותם למבצרים.‬
‫כן, אנשים עוזבים את העיר.‬
‫אני מניח.‬
‫מצחיק שזה קורה.‬
‫זה המחזור הרביעי.‬
‫סליחה?‬
‫אירועים היסטוריים.‬
‫הם לא סתם מתרחשים.‬
‫הם קורים בזכות אנשים דגולים,‬ ‫נפשות פועלות בכל דור ודור.‬
‫וכל אלה משחררים מחזור שנמשך כ…‬
‫עשרים שנים, פחות או יותר.‬
‫וכל ארבעה מחזורים הם סקולום,‬
‫מספר השנים כבחיי אדם.‬
‫ובסוף כל סקולום, יש משבר.‬
‫בארץ הזאת, המשבר הוא תמיד מלחמה.‬
‫המהפכה,‬
‫כעבור 80 שנים, מלחמת האזרחים,‬
‫כעבור 80 שנים, מלחמת העולם השנייה,‬
‫ומאז עברו כמעט 80 שנים, אז…‬
‫משהו עומד לקרות.‬
‫אתה יודע, האמת היא שאני לא רעב.‬
‫מתי תסיים את הבדיקה?‬
‫הבת שלך, היא… בת 18?‬
‫לא, היא… היא בת 16. במה זה קשור…‬
‫טוב…‬
‫אני לא יודע אם אני אמור לומר את זה,‬
‫ובבקשה, סלח לי אם אני עובר פה גבול,‬
‫אבל לו הייתי אביה, הייתי רוצה לדעת.‬
‫לדעת מה?‬
‫ראיתי את בתך‬
‫מדברת עם האפרו-אמריקני הצעיר,‬
‫זה שמתקין את המצלמות,‬
‫ולפי איך שהם דיברו, נגעו זה בזה,‬
‫ברור שיש ביניהם קשר אינטימי.‬
‫סליחה, מה?‬
‫חשבתי שאתה צריך לדעת.‬
‫אני מאמין שאב צריך לדעת דבר כזה.‬
‫עלבתי בך. אני מתנצל.‬
‫היא פשוט מזכירה לי מאוד את בתי‬ ‫כשהייתה בת גילה.‬
‫היא הייתה פעילה מינית…‬
‫בגיל צעיר מאוד.‬
‫הזונה של ביה"ס.‬
‫טיפלנו בבעיה,‬ ‫אבל זה היה טראומטי לכל המשפחה.‬
‫סליחה, אמרת ששמך ג'ון?‬
‫אני חייב לומר לך,‬
‫לא נוח לי לנהל את השיחה הזאת איתך.‬
‫לא תראה אותי שוב.‬
‫חשבתי שאמרת שתחזור בעוד כמה ימים.‬
‫כן.‬
‫היי, מה אתה…‬
‫איך פתרת את הבעיה עם הבת שלך?‬
‫די בכך שנאמר שהיא לא לבשה עוד חולצות בטן.‬
‫זה בית יפהפה.‬
‫כשהייתי ילד, לא נעלנו דלתות.‬
‫איש לא נעל.‬
‫כולם הלכו לכנסייה.‬
‫עכשיו איש לא הולך לכנסייה‬ ‫וכולם נועלים את דלתותיהם.‬
‫לא נראה לי שזה מקרי.‬
‫תקשיב…‬
‫היה טוב לדבר איתך.‬
‫יש כנסייה לותרנית נחמדה בהמשך הרחוב.‬
‫אולי תשקול לפקוד אותה עם משפחתך.‬
‫זה יעזור.‬
‫תודה על הכריך.‬
‫היי, המפקח ההוא,‬
‫הוא פסיכי ואני לא רוצה שיחזור לכאן.‬
‫על מה אתה מדבר?‬
‫מפקח הבנייה. ג'ון, בחור דתי.‬
‫תפסתי אותו מכין כריך במטבח.‬
‫נאלצתי לסבול איזה נאום בזמן שחיטט פה.‬
‫אין שום מפקח בשם ג'ון.‬
‫לא בווסטפילד.‬
‫המפקחים של העירייה הם גארי ואלן,‬ ‫והם מגיעים רק כשאנחנו מסיימים.‬
‫מה? אז עם מי דיברתי?‬
‫אין לי מושג, אבל הוא לא היה מהבחורים שלי.‬
‫והוא לא היה המפקח.‬
‫- חברות אבטחה בווסטפילד -‬
‫היי.‬
‫היי. איפה היית? חיפשתי אותך מהבוקר.‬
‫הייתי בקאנטרי עם קארן.‬
‫אתה בסדר?‬
‫כן, נראה לי.‬ ‫אני פשוט מחפש חברות אבטחה אחרות.‬
‫- סייף לייף אבטחה -‬
‫טוב… אל תיתן לי להפריע לך.‬
‫מה?‬
‫טוב.‬
‫מותק, רציתי את זה.‬
‫פאק, מותק.‬ ‫-טוב…‬
‫רגע. אפעיל את האזעקה.‬ ‫-מה?‬
‫מה? עכשיו?‬ ‫-כולם בבית.‬
‫צריך להתרגל לזה‬ ‫שמפעילים את האזעקה כשאנחנו בבית.‬
‫רגע, פשוט…‬
‫אבדוק במהירות. תכף אשוב.‬
‫אפעיל… אני חוזר. פשוט תחכי שם, ככה.‬
‫לא משנה.‬ ‫-אני רץ למטה.‬
‫אני חוזר.‬ ‫-זה בסדר.‬
‫לאן את הולכת?‬ ‫-רוצה לדעת משהו?‬
‫שבועות לא שכבנו.‬
‫בחייך, דעתי מוסחת, טוב? את במוטל.‬
‫זה בסדר. הכול טוב.‬
‫מותק…‬ ‫-רד ותיפרד מהילדים.‬
‫תישן טוב הלילה, בסדר, חבר? נתראה מחר.‬
‫ביי, אבא! נתראה מחר!‬
‫אוהב אותך.‬
‫היי. אנחנו בסדר?‬
‫חכי, אלי.‬
‫משהו קורה בינך לבין הדקוטה הזה?‬
‫מה? לא!‬
‫אלי, את משקרת לי?‬
‫כי מישהו ראה אתכם יחד.‬
‫אלוהים, אבא…‬
‫ואני לא אוהב שזרים מספרים לי על בתי.‬
‫אז עכשיו ארגנת שיעקבו אחריי?‬
‫לא, אלי. דקוטה בן 19, טוב?‬
‫אם משהו קורה, אני צריך לדעת.‬
‫אבא, לא קורה כלום, טוב? אז הנה לך.‬
‫מה? אלי. אלי!‬
‫דין!‬
‫זה בסדר. סעו. טוב. נתראה מחר.‬
‫ביי.‬
‫- תאודורה בירץ' -‬
‫דין?‬ ‫-פשוט…‬
‫הלו.‬
‫אז גיליתי משהו פשוט לא ייאמן.‬
‫מה העניין?‬
‫אני בהמשך הרחוב. נוכל להיפגש?‬
‫מה שאני עומדת לספר לך‬ ‫כולל הרבה סייגים, טוב?‬
‫גיליתי משהו.‬
‫אבל צריך להיזהר עם מה שנעשה עם זה‬
‫כי יכול להיות שנעצבן את משטרת וסטפילד‬
‫או את העיר וסטפילד כולה.‬
‫אבל אני עובדת בשבילך.‬
‫אני לא מבין על מה את מדברת.‬
‫חשבתי על ג'ספר וינסלו‬ ‫כי משהו קרה לו, נכון?‬
‫בלש, יש לי שאלה.‬
‫אני תוהה אם יש היסטוריה לבית הזה,‬
‫למשל, רשומות ישנות שיש אצלכם‬
‫שאוכל אולי לבדוק.‬
‫כל דבר שאולי קשור לבעלים קודמים של הבית.‬
‫היה לו מבט מוזר ביותר.‬
‫לא הצלחתי להבין אותו.‬
‫אבל אז הוא הזדקף,‬ ‫הביט לי ישר בעיניים ואמר…‬
‫חיכיתי שתבקשי את זה ממני.‬
‫אין לי מושג מה תמצאי פה, אבל… לכי על זה.‬
‫תודה.‬
‫שמתי לב שמישהו נגע בקופסה.‬
‫החותם היה שבור. לא ניתן לדעת מתי נשבר.‬
‫דין.‬
‫משפחה קנתה את הבית בשדרה 657‬
‫וגרה בו עד 1995.‬
‫משפחת גראף.‬
‫לפני שאספר לך הכול…‬
‫אני צריכה שתבין‬
‫שאין שום רשומות ציבוריות‬ ‫שמתעדות שזה באמת קרה, טוב?‬
‫הסיפור הזה לא מופיע‬ ‫בשום כתבה בעיתון, בשום אתר.‬
‫בסדר. אז…‬
‫מה הסיפור?‬
‫טוב.‬
‫האב, ג'ון גראף,‬
‫הוא היה הבחור הכי נורמלי שיש.‬
‫הוא אהב שני דברים: המשפחה והכנסייה שלו.‬
‫חייל משוחרר, נעשה רואה חשבון,‬ ‫דירה צנועה באפר איסט סייד.‬
‫כנסייה כל יום ראשון.‬
‫לילה אחד הוא עבד עד מאוחר,‬
‫לא תפס מונית, החליט לנסוע ברכבת התחתית.‬
‫אבל למרבה המזל, אמו בדיוק ירשה קצת כסף.‬
‫היא אמרה לו, "אתם תעזבו את העיר.‬
‫"זה לא מקום לגדל בו משפחה.‬
‫"אעזור לכם לקנות בית בפרברים".‬
‫היה לו בן, דייל.‬
‫בבת עינו, ספורטאי, תלמיד מצטיין…‬
‫בחיים לא עשיתי דבר כזה.‬
‫פט!‬
‫חייבת לסיים, מותק.‬
‫בתו הבכורה הייתה בת 17,‬ ‫אבל 17 על סף 30, טוב?‬
‫היא הדאיגה אותו.‬ ‫הוא דיבר על זה עם הכומר שלו,‬
‫על כך שחשב שהיא קצת חולת בנים.‬
‫מי יברך על המזון?‬
‫אני.‬
‫הו, ישוע היקר,‬
‫אבקש להודות לך על כך שהכנת ארוחת ערב ו…‬
‫רגע. אני הכנתי את ארוחת הערב המזוינת.‬
‫הפה שלך! תחזרי בך!‬
‫ואשתו, הלן, אהבה להשפיל אותו בפומבי.‬
‫היא שתתה. כולם חשבו שהיא טיפה פסיכית.‬
‫ילדים, תדיחו את הכלים המזוינים.‬
‫עכשיו, אימו עזרה לו לקנות את הבית,‬
‫והמשמעות הייתה שגם היא תגור שם.‬
‫זה מביך, ג'ון. זה עלבון למשפחה הזאת.‬
‫אני לא יכול פשוט להיכנס ולבקש העלאה.‬
‫אתה עובד שם כבר 12 שנים.‬ ‫אתה אמור לנהל את המחלקה.‬
‫כן, אימא, אני יודע.‬
‫יום אחד הוא הלך לעבודה.‬ ‫הבוס אמר לו שהוא מפוטר.‬
‫הבוס אמר שהוא בכה.‬
‫בחיים לא ראה גבר בוכה ככה.‬
‫אבל הוא היה רואה חשבון, נכון?‬
‫אז הוא ניהל את הכספים של המשפחה ושל אמו,‬
‫אבל לא סיפר למשפחה שלו.‬
‫הוא פשוט העמיד פנים שהלך בכל בוקר לעבודה,‬
‫ואז הוא הלך לבנק,‬
‫והתחיל להוציא כסף מהחשבונות של אמו,‬
‫סכומים קטנים וזניחים.‬
‫הוא שילם עם הכסף משכנתה, מים וחשמל…‬
‫למשפחה לא היה מושג שפוטר.‬
‫יום אחד הוא חזר הביתה‬ ‫והעמיד פנים שהיה בעבודה.‬
‫- מר/גב' גראף‬ ‫שדרה 657, וסטפילד -‬
‫הוא מצא מכתב בתיבת הדואר.‬
‫שלום, מר גראף.‬
‫זה זמן מה שיש לי העונג לצפות במשפחה שלך.‬
‫לבתך קוראים פט, נכון?‬
‫היא פרחה ונעשתה צעירה יפהפייה.‬
‫אתה יודע לאן היא הולכת בלילה?‬
‫אני כן.‬
‫ולאן אתה הולך בבקרים?‬
‫אתה לא הולך לעבודה.‬
‫האם אשתך יודעת?‬
‫אני צופה בה מתפשטת כשאתה לא שם…‬
‫והוא ממשיך לקבל אותם. מכתב אחר מכתב.‬
‫אין לו מושג מי שולח אותם.‬
‫זו חמדנות, מר גראף.‬
‫חמדנות הביאה אתכם לכאן.‬
‫במה אתה מתוודה באוזני הכומר, ג'ון?‬
‫- אני הצופה -‬
‫דם צעיר הוא מה שהבית חושק בו.‬ ‫מדוע לא לתת לו את מבוקשו?‬
‫אבל הוא לא מספר לאיש.‬
‫הוא לא מספר לאשתו או לילדיו.‬
‫הוא לא מספר למשטרה.‬
‫הוא ממשיך להעמיד פנים שהוא הולך לעבודה…‬
‫- בישופ בנקאות -‬
‫גונב כסף מהחשבונות של אמו.‬
‫ממתק או ברדק!‬
‫ברחוב הבא!‬
‫לילה אחד הוא חוזר הביתה,‬
‫ובתו עורכת מסיבת ליל כל הקדושים.‬
‫מה את עושה?‬
‫סתם הלכנו לבקש ממתקים מהשכנים.‬
‫אתה המורה שלה.‬
‫הוזמנתי…‬
‫תתרחק ממנה. תסתלק מהבית שלי!‬
‫אבא, תפסיק!‬
‫את לבושה כמו זונה.‬
‫מה לעזאזל קורה?‬
‫מישהו צופה!‬
‫סליחה, אני חייב לשאול…‬
‫הוא היה ככה לפני כן?‬
‫או…‬
‫או שהבית שינה אותו?‬
‫מה? כאילו הוא היה רדוף?‬
‫אני…‬
‫אני לא מאמינה בדברים כאלה.‬
‫הייתי אומרת שחש שהחיים שלו קורסים‬
‫כי הכול היה הצגה, אתה יודע?‬
‫חייו היו שקר,‬
‫ומי שכתב את המכתבים האלה, האדם הזה ידע.‬
‫- תחנת אוטובוס -‬
‫חמדנות היא החטא שלך, ג'ון,‬ ‫וחוסר סבלנות החטא שלי.‬
‫מדוע שלא תיתן לבית את מבוקשו?‬
‫תן לו את הדם, ואני אתן לך‬ ‫לשמור את כל מה שיש לך, ועוד.‬
‫אתה רואה לאן דרכיהם מובילות עכשיו, לא?‬
‫אני רואה.‬
‫עשה מה שהבית מבקש ממך,‬
‫ואתה יודע שהם ילכו למקום טוב יותר.‬
‫אני אצפה בהם משם, ג'ון.‬
‫לעולם לא אפסיק לצפות.‬
‫כולנו נמות.‬
‫אתם יודעים, נכון?‬
‫מה הקטע?‬
‫לא, הוא צודק.‬
‫עלינו להיות מוכנים, בכל יום,‬ ‫לפגוש את בוראנו.‬
‫כן.‬
‫עלינו להיות מוכנים ליום הזה כשהוא יבוא.‬
‫אני רוצה לראות אתכם שוב בגן עדן.‬
‫עלינו להכיר בחטאינו ולהתפלל למחילה.‬
‫ואז הוא מתכנן תוכנית.‬
‫הוא מתקשר למנהל בית הספר של הילדים…‬
‫כן, אנחנו צריכים לעזוב את העיר‬ ‫לכמה חודשים.‬
‫נבקר קרובים.‬
‫אביה של רעייתי חולה.‬
‫הוא גזר את פניו מכל תמונה משפחתית…‬
‫ג'ון, מה אתה עושה?‬
‫נו, באמת.‬
‫אני נשבעת,‬ ‫בימינו המוח שלך גרוע כמו הזין שלך, יקירי.‬
‫אני מנהלת רומן, ג'ון.‬
‫טוב, אני אנהל רומן, ג'ון.‬
‫לא שאכפת לך.‬
‫את צריכה להפסיק לדבר.‬
‫אני צריכה… אני צריכה זין, ג'ון.‬
‫אני צריכה מישהו לזיין.‬
‫ג'ון?‬
‫ג'ון, מה היה הרעש הזה?‬
‫הלו?‬
‫ואז הוא יורד למטה ומכין לעצמו כריך.‬
‫והוא…‬
‫סליחה.‬
‫ואז הוא הולך למשחק הכדורסל של בנו.‬
‫יש לך משהו על המשקפיים.‬
‫תודה.‬
‫פשוט צבעתי קצת.‬
‫בן…‬
‫לא… אבא!‬
‫ואז הוא מארגן את הזירה.‬
‫הוא מדליק את כל האורות.‬
‫משמיע מוזיקה באינטרקום.‬
‫"גוטרדמרונג" של וגנר.‬
‫המשמעות היא "דמדומי האלים".‬
‫המחזור האחרון ב"טבעת הניבלונג".‬
‫אני מכיר את המוזיקה.‬
‫הגופות שוכבות שם במשך שבועיים שלמים.‬
‫איש אינו יודע שיש בעיה.‬
‫ואז השכן מהבית הסמוך,‬ ‫בחור מוזר שמיודד עם הבן…‬
‫הוא שומע מוזיקה שבוקעת מבפנים.‬
‫והוא שם לב לריח.‬
‫הלו?‬
‫ג'ספר וינסלו. אלוהים אדירים.‬
‫הגופות נראות כמו מומיות, יבשות לחלוטין.‬
‫כאילו נוקזו מדמן.‬
‫ועל הרצפה במרתף יש קנקני חלב ריקים.‬
‫מילאו אותם בדם, ועכשיו הם היו ריקים.‬
‫אבל לא הרגו אותם למטה.‬
‫לא. סבתא למעלה, הרעיה בסלון,‬
‫הבת באמבטיה, הבן בכניסה.‬
‫אז מה? אז הוא התאבד?‬
‫איפה הייתה הגופה? זה נעשה אפילו מוזר יותר.‬
‫אחד עשר ימים לפני שהגופות נמצאו,‬ ‫כלומר, שלושה ימים אחרי שנרצחו,‬
‫המורה המגעיל ההוא,‬ ‫זה ממסיבת ליל כל הקדושים?‬
‫מצאו אותו בתוך המכונית שלו,‬
‫הצד של הנהג מפוצץ, נורה בראש…‬
‫מאקדח אחר.‬
‫הכדורים לא תאמו. מה הקטע?‬
‫ותקשיב, כל הזמן הזה, 14 ימים,‬
‫הגופות האלה שכבו מתות בשדרה 657…‬
‫מישהו עדיין צפה בבית.‬
‫ג'ון גראף שכח לעצור את הדואר.‬
‫אבל הדואר לא נערם.‬
‫הדוור אמר שבכל יום התיבה הייתה ריקה.‬
‫נער העיתונים מביא את העיתון,‬ ‫מישהו בא ואוסף אותו.‬
‫עכשיו, יהיה קשה לצפות בזה.‬
‫- אני הצופה -‬
‫- מר/גב' גראף‬ ‫שדרה 657, וסטפילד -‬
‫אלה בדיוק אותם המכתבים שאני מקבל.‬
‫הנה התמונות מזירת הפשע של משפחת גראף.‬
‫למה, לעזאזל, לא שמעתי על זה?‬
‫למה זה לא הוזכר במכירה?‬
‫למה אף אחד לא יודע על זה?‬
‫השוטרים הסתירו את זה,‬ ‫ואי אפשר להאשים את צ'מברלנד.‬
‫הוא התגייס למשטרה רק ב-2005, כעבור עשור.‬
‫אף אחד בעיר לא ידע? באמת? אף אחד בעיר?‬
‫דין, העיר לא רוצה שהסיפור יתפרסם.‬
‫יש הרבה קבוצות אינטרסנטיות‬ ‫שאכפת להן מערך הנכסים שלהם,‬
‫והדימוי של העיירה כאחד המקומות‬ ‫הכי בטוחים שניתן לגור בהם.‬
‫מה עם… מיץ' ומו?‬
‫בנם, נכון? הם גרו בבית הסמוך, נכון?‬
‫אז אולי הוא יודע משהו?‬
‫לא. מיץ' ומו‬ ‫עברו לווסטפילד ב-96', כעבור שנה.‬
‫פאק.‬
‫אז מה קרה לו?‬
‫לג'ון גראף?‬ ‫-כן.‬
‫הוא מת? הוא חי? מי יודע?‬
‫אין לו כל זכר אחרי זה. פשוט נעלם.‬
‫למרות שאני מניחה…‬
‫שלא היית יודע במי אתה מביט‬
‫אילו היה צץ משום מקום,‬
‫בהתחשב בזה שהוא גזר את פניו‬ ‫מכל התמונות ושרף אותן.‬
‫אז אף אחד לא יודע איך הוא נראה.‬
‫לא.‬
‫רק שנייה.‬
‫איזו כנסייה ג'ון גראף פקד?‬
‫סנט מארק'ס. וסטפילד. כנסייה לותרנית.‬
‫הייתי פה קודם. ג'ון. אני מפקח הבנייה.‬
‫טיפלנו בבעיה,‬
‫אבל זה היה טראומטי לכל המשפחה.‬
‫יש כנסייה לותרנית נחמדה בהמשך הרחוב.‬
‫אולי תשקול לפקוד אותה עם משפחתך.‬
‫מה העניין?‬
‫פגשתי אותו.‬
‫את ג'ון גראף.‬
‫הוא היה בבית שלי.‬
‫רגע, אז זה כאילו, גמור-גמור?‬
‫המרתף צריך איזה שבועיים, אבל המטבח גמור.‬
‫המצלמות הותקנו ואזעקות אורגנו, אז…‬
‫אז חוזרים לגור בבית?‬
‫כן.‬
‫שנקנה אוכל?‬ ‫-כן.‬
‫כן. אני גווע ברעב.‬
‫לא, ג'ספר! לא אפגע בך.‬
‫אני מצטער על היחס שלי כלפיך.‬
‫ג'ספר, מי זה?‬ ‫-לא, תביט בי.‬
‫יש לי רק שאלה אחת.‬
‫אתה מכיר את ג'ון גראף?‬
‫ג'ספר? אל תדבר איתו.‬
‫ג'ספר, אני מצטער…‬
‫אין לנו מה לומר לך.‬
‫ורק שתדע,‬
‫אנחנו ניכנס בך בגלל מעלית המזון.‬
‫אגודת השימור כועסת נורא.‬
‫הם הזמינו בדיקה ונוכל להיכנס מתי שבא לנו.‬
‫לא נכון, גברת.‬
‫בדוק את זה! מתי שבא לנו.‬
‫מה? לא…‬
‫וזו התנהגות שלא יאה לשכנים,‬ ‫לא לבוא ללוויה של מיץ' ומו.‬
‫לא ידעתי מתי היא הייתה.‬
‫לא ידעתי איפה… גברת, לא הכרתי אותם.‬
‫הכרת אותם מספיק כדי לגרום להם להתאבד.‬
‫לא יאה לשכנים.‬
‫וואו, כמו בקטלוג.‬
‫נחמד, נכון?‬
‫כן, בדיוק סיימנו לפרוק. נחמד להיות בבית.‬
‫הו, מותק… איפה אבא?‬
‫דין?‬ ‫-היי, כן! אני פה.‬
‫הרגע נכנסת?‬
‫כן. היי.‬
‫היי.‬
‫זה מדהים. אנחנו בבית.‬
‫קרטר? בוא, נזוז.‬
‫היי, אלי. בואי.‬
‫צריך לצאת כמה דקות קודם.‬
‫אימא נוסעת לגלריה ואני אקח אתכם לביה"ס,‬
‫אבל שלא אפספס את הרכבת.‬
‫אני אקח אותם.‬
‫מה? לא. תעשי מה שאת צריכה.‬
‫עכשיו נחמד פה.‬
‫עשינו את הדבר הנכון, כן?‬
‫כשנשארנו?‬
‫כן, נכון.‬
‫אני אוהב אותך.‬
‫אני אוהבת אותך.‬
‫אני יוצא. קדימה!‬
‫ביי, מותק.‬ ‫-ביי, אימא.‬
‫ביי, אימא.‬
‫- מר/גב' בראנוק‬ ‫שדרה 657, וסטפילד -‬
‫מר וגברת בראנוק,‬
‫עכשיו יש מצלמות בכל מקום,‬
‫אבל לא ניתן להיות מוגנים בעולם הזה, נכון?‬
‫אני עדיין צופה.‬
‫תרגום כתוביות: רותי זהרן‬