Розвернися! Руки вгору!
Ну, що ж.
Усе, як я й підозрював.
Якщо подумати, це було очевидно.
Не для мене, бос. Я не чекав.
Усіх, у кого є алібі, потрібно підозрювати, Марковіц.
Хефе, як ви стільки знаєте?
Стоп. Я твій помічник?
Так. Ти мій помічник.
Дуже дякую. Не знаю, що й сказати.
Нема за що. Ще раз спочатку?
Так? Добре.
Ну, що ж.
Усе, як я підозрював.
Очевидно, бо...
Навіщо акценти?
Ти пуерториканець.
Гей. Непогано.
Чудово. Так.
Ну, що ж.
Усе, як я підозрював.
Він бачив, як вогник згасав у його очах,
а життєві сили покидали тіло,
у той час як
вміст кишківника вивергався у його габардинові штани.
«...у його габардинові штани».
Уже скоро...
«Уже скоро...»
-...гнилий сморід випорожнень... -«...гнилий сморід випорожнень...»
повис у повітрі, як...
привид загиблої коханки.
«...повис у повітрі, як привид загиблої коханки».
Ти встигаєш, Марті?
У прозі важливо тримати ритм.
Як у джазі.
-Ага. Так. -Так?
Я все надрукував.
«Ще один день, ще один долар», – сказав він, як завжди.
«...ще один долар...»
Він розвернувся й вийшов.
Ще один день,
-ще одна закрита справа. -«Ще один день... Закрита справа».
Кінець.
«Кінець».
Або ні.
Ні?
Можливо,
доктор Кесслер насправді не помер.
Ого. Не може бути.
-Чудово. -Ну от.
Дев'яту книжку моєї серії «Комусь подобається» завершено.
Неймовірно.
Відправимо рукописи видавцю?
Думаю, що так. Краще читати серією.
Остання книжка точно їх зацікавить.
-Так. -Від неї не відірвешся.
А найважливіше – вона добре продаватиметься.
А це, по суті, єдине, що цікавить видавців.
Щоб люди читали.
Ой.
Коли ношу щось важке, у мене болить живіт.
Знаєш що? Коли я творю, у мене болить голова.
Я щойно дописав роман.
Біль не відпускає вже кілька тижнів.
Може, у тебе знову розлад травлення.
Це... щось інше.
Це дивно, але я не можу пукнути.
Хоча мені й хочеться.
А коли кашляю, здається, що випадково накладу в штани.
Так. Надто детально.
Дякую.
Терапія без кордонів
ЗА ПОДКАСТОМ «ВОНДЕРІ» І «БЛУМБЕРҐ»
Марті, ти в нормі?
Коли рухаюся, відчуваю незначний дискомфорт.
І коли не рухаюся теж.
І коли дихаю.
Це недобре. Сядь. Я принесу води.
Ні. Ні, ні. Не можу. Багато роботи.
Ти вже раз пережив інфаркт.
Ми тоді дуже злякалися.
Більше я такого не допущу. Сядь.
Слухай. Знаю, зараз не найкращий момент,
але я хочу обговорити з тобою
фінансові питання.
Брюсе, можеш просто написати Норману Горовіцу?
Це терміново.
Я подумав, що легше поговорити з тобою, бо ти зараз тут.
Що таке, Брюсе?
Я просто...
Гаразд. Поговоримо пізніше.
Якісь проблеми?
Ні. Жодних.
А здалося, що є.
Брюсе, давай. Кажи, що таке.
Я переглядав цьогорічну статистику
та наші витрати й...
у нас велика проблема.
В AFC ми не вживаємо слова «проблема» Лише слово «рішення».
Інколи треба розуміти проблему, щоб знайти якесь рішення.
Дякую, Кеті. Достатньо.
Проблема в тому, що доходи знизилися, а оренда зросла.
-Ми не можемо її собі дозволити. -Знаєш що?
З цим розбереться Норман Горовіц.
Якщо чесно, нас це убиває.
Пів року оренди – і ми банкрути. От і все.
Знаєш що? Я чую лише слово «проблема».
Він знайшов рішення.
Так. Наступного разу з цього й починайте.
Знайомий розповів, що фабрика Lea & Perrins
у Фейр Лон, Нью-Джерсі, простоює.
Переїдемо туди,
оренда обійдеться вдвоє дешевше, ніж тут.
Удвічі більше місця, але не можна зволікати.
-Її швидко хтось забере. -Ні.
Забудь, Брюсе. Ми в Нью-Джерсі не переїдемо.
Це чудова можливість.
Коли я заохочував працівників висловлювати пропозиції,
я чекав чогось у стилі:
«Нам потрібні рослинні вершки до кави».
А не: «Я тут думав.
Треба все кинути й переїхати в Нью-Джерсі».
-Ми не можемо... - AFC не переїде з Мангеттену.
Це перший клас. Класика.
Нью-Джерсі – це другий сорт. Дешевизна.
Думаєш, пастрамі з Katz's Deli у Нью-Джерсі смакує так само?
-Так. -Авжеж так.
Неправильно. Ні.
Брюсе, переїжджати – це завжди дорого. Тому...
Брюсе, у бізнесі важливе правильне сприйняття.
Коли ми пакуємо речі й переїжджаємо на фабрику соусів у Нью-Джерсі,
підібгавши шмекеля, це щось про нас каже.
Це щось каже нашим клієнтам і конкурентам.
Каже: «Гляньте на нас. Ми невдахи».
Хочете щось запропонувати?
Може, нам навпаки варто переїхати в дорожче місце.
Оце розумний хід.
Мушу покинути вас, фінансових геніїв, бо мене чекають пацієнти.
На щастя, не такі психи, як Брюс.
Так. На.
Слухай, я не хочу завдавати тобі клопоту.
Та все дуже серйозно.
Марті, доля компанії мені небайдужа.
Я був тут, коли твій батько будував її, проливаючи піт і кров.
Не хочу, щоб вона загнулася.
Не знаю. Я розумію, про що ти, Брюсе,
але... треба дослухатися до фахівців.
Це його світ. Він знає, про що говорить.
-Боже. Сходи до лікаря. -Ні.
Ні, ні. Лікар лише зробить гірше.
Це як завезти машину в майстерню. Щось точно знайдуть.
Ну все. Я сама подзвоню.
-Ні. -Я не дам тобі померти, Марті.
Я не платитиму за нову сукню на похорон, якого можна уникнути.
У вас грижа. Потрібна операція, щоб зашити надрив.
Операція? Справжня операція?
На жаль, так, і вона потрібна якнайшвидше.
Добра новина: це проста процедура, про яку не варто переживати.
Мабуть, таки добра.
Наскільки швидка? Я вийду того ж дня?
Не зовсім. Це серйозне втручання.
Полежите в лікарні, щоб шви не запалилися.
«Шви»?
Ви їх не відчуєте.
Після анестезії ви спокійно прокинетеся.
«Анестезії»? Що? Зачекайте. Усе це не дуже просто.
Довго я маю пробути в лікарні?
У мене багато обов'язків.
Яких обов'язків?
Ну... Від мене залежить багато людей.
На мене розраховують.
Ви виборний посадовець?
Ні, мабуть, я неточно висловився.
Я потрібен їм здоровим.
Це ненадовго. Усього на кілька днів.
А тоді поступове одужання.
Поступове одужання?
О боже.
Що ж, мабуть, я...
Треба скласти заповіт.
Містере Марковіц, запевняю, це нескладна операція.
Ми вернемо все на місце й відпустимо вас.
Точно. Так.
Марті, я тут подумав. Та ситуація з Брюсом мені страх не сподобалася.
Ситуація з Брюсом? Яка ситуація?
Переїзд у Джерсі.
Не маю часу на такий негатив.
Він токсичний.
І поглиблює твою тривогу.
Не знаю. Я думав...
Знаєш що?
Наш час вичерпано.
-Точно. -Так.
Так, про коропів.
Зябра вразив іхтіофтиріоз,
тому вони вимагають більше догляду, ніж зазвичай.
Накрапай, будь ласка, у ставок формаліну,
коли приїдеш у будинок
-на вихідні. -Добре.
-Так. -Чудово.
І про графік годування.
Корму їм вистачить іще на кілька днів,
але, можливо, варто дати їм невелику порцію
спіруліни – почастувати на вихідні.
Це ніби їхні суботні млинці на сніданок.
Усе знайдеш у будинку для гостей.
Я написав інструкцію.
Добре.
І якщо я не переживу операції...
пообіцяй, що про них подбаєш.
Ти серйозно? Та ну.
Не роби з мухи слона.
Це лише грижа. Десь як вирізати мигдалики.
Дочкам вирізали їх у дитинстві, і нічого.
Ми дивилися «Книгу джунглів» і їли морозиво з желе.
Усе буде чудово. Ти в добрих руках.
І твоя риба теж у добрих руках.
Я знаю, як ти нею дорожиш, а тому і я нею дорожу.
Я дуже вдячний.
Іди сюди.
Це грижа чи ти радий мене бачити?
От же.
Люблю дуркувати.
-Добре. -Так.
Бувай.
Потрібен контактний номер найближчого родича.
Це формальність, про всяк випадок.
Батьки? Дружина? Діти? Брати чи сестри? Хто завгодно.
Айк Гершкопф.
Герш-копф.
Чудово. Удачі вам.
Марті, ти молодець.
Усе гаразд. Ви в післяопераційній.
Добре.
Лікар попросив повний аналіз крові.
Глянемо, чи рівень заліза вернувся до норми
-і чи нема інфекцій. -Добре.
-Маєте запитання? -Так.
-Години прийому з 9:00 до 17:00? -Так.
Як ви?
Ну знаєте.
Запитання.
Потрібно попередньо вносити відвідувачів у список?
Як це відбувається?
Потрібен письмовий дозвіл?
Усний дозвіл? Бо я радий...
Я підвищу дозу ліків.
Ні, хочу бути притомним, коли він прийде.
-Доброго ранку. -Доброго ранку.
Хочу уточнити інформацію для страхової.
Як думаєте, тут усе нормально з мобільним покриттям?
Боюся, що відвідувачі не можуть
зі мною зв'язатися.
Можна глянути ваш телефон?
Так.
Алло. Доктор Айк?
Ні, ні. Ви...
Ви помилилися номером. Так.
Так. Ні. Добре.
Містер Марковіц? До вас гості.
Невже?
-Дякую. -Прошу.
Добрий день.
Ми з друзями сьогодні читаємо для літніх людей.
Вам щось почитати?
«Я бачив це не раз.
Чоловік говорить до іншого, і байдуже,
якщо співрозмовник його не чує чи не розуміє.
Байдуже говорять вони чи просто мовчать.
Усім хочеться, щоб хтось був поруч».
Терреле, чому ти тут?
Тобі ж байдуже до мене.
Ні. Ви норм. Ви класний.
-Я класний? -Так.
Ні.
Я не класний.
Чому ти тут насправді?
Якщо чесно, я шукав щось для заявки в коледж.
Вибирав між цим і музгуртом, а я ненавиджу гурти, тому...
Усі ненавидять.
Принаймні ти чесний.
Бережи це.
То...
мені далі читати чи...
Знаєш що? Так. Чом би й ні?
Дякую, Терреле.
«Авжеж, можна дотемна грати в "підкови",
а тоді читати книжки.
Книжки – це не те.
Кожному потрібна людина.
Без товариства ти божеволієш.
Байдуже, хто ця людина, головне – щоб вона була поряд.
Кажу тобі, від самотності люди хворіють».
Досить, Терреле.
Дякую.
Містер Марковіц?
Містере Марковіц.
Вам не можна виходити.
Верніться.
Що ви робите? Містере Марковіц!
Чорт.
МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР СВЯТОГО ЙОСІЇ
Народ, пригніться!
-Не кажи. Навіть не думай. -Що?
-Я з тобою в гольф не гратиму. -Чому?
«Чому?» То був не гольф, а радше хокей.
Я боявся за своє життя.
Уже були в джакузі? Підіть у джакузі.
-У нього ти попадеш. -Я ж тобі...
Бачили сонячний годинник?
-Ні. -Ні? Гляньте.
Десятиметровий.
Щоб встановити його, довелося зрубати дерево й найняти автокран.
-Неймовірно. -Так?
-Знаєте, котра година? -Ні.
Для коктейлів.
Тут і годинника не треба.
Не треба.
Точно не треба.
Ви вже грали в гігантські шахи?
Обов'язково пограйте в шахи.
Марті, дорогенький. Чому ти так вирядився?
Це не офіційний прийом.
Треба поговорити.
Авжеж. Ходімо. Давай...
Марті. Ти світиш дупою.
На. Накину.
-Отак. -Хто це?
Це шеф Піт. Найняв його на сьогодні.
Він готував для Кевіна Бейкона й Кіри Седжвік.
Він чудовий, але не рівня Марті Марковіцу.
Так.
Що таке?
Останні тридцять років...
я присвятив життя тобі.
Вихідні, свята, все.
І ти не знайшов часу у своєму розкладі,
щоб мене провідати хоч раз за чотири дні?
Щоб подзвонити?
Щоб перевірити, чи зі мною все добре після операції, яка так мене жахала?
Марті, знаю, що тебе накачали наркотиками,
а ти худорлявий, тож тобі вдарило в голову.
Я не розум... Ти хотів, щоб я прийшов у лікарню
з желе й морозивом,
-і дивився з тобою «Книгу джунглів»? -Чому?
Чому ти не прийшов?
Я думав, що ми брати.
Ти серйозно?
Марті, ти ж не серйозно.
Ти повинен зрозуміти. Повинен почути.
Я на все задля тебе готовий. На що завгодно.
Коли ти розповів про операцію,
я негайно подзвонив знайомим з Нью-Йоркського університету.
Сказав, що ти моя рідня.
Приватна лікарняна палата.
Як думаєш, хто про неї домовився? Я.
Ти справді думав, що я нічого не робив.
Після стількох років так ти мене бачиш?
Мене просто здивувало, що ти не прийшов.
Чому ти не попросив мене прийти? Думаєш, я такий гівнюк?
Думаєш, я б не прийшов і... Авжеж. Чому ти не сказав:
«Айк, ти не міг би заскочити?». Я думок не читаю.
-Чому... -Ти кажеш, що завжди був поряд
останні тридцять років.
Можу сказати те саме.
Коли Деббі й сестра пили з тебе останні соки після смерті батьків,
хто був поряд?
А коли AFC хотіла розвиватися й розширюватися?
Хто підкинув тобі можливість?
Коли в тебе стався інфаркт,
хто забрав тебе, хто тримав за руку у кареті швидкої?
Хто врятував тобі життя?
Марті...
Це і є вірність.
Це і є любов.
Я на все для тебе готовий. Ти мій друг.
Я завжди буду поряд.
Твоя правда.
Вибач.
-Вибач. -Іди сюди, ти ж мій маніяк.
Сюди... Сюди...
Марті, я тебе люблю. Ти мені як брат.
Чуєш?
-Ти мене почув? -Так.
Добре.
А тепер переодягнися у щось нормальне і підходь до басейну.
Добре.
Ставки зроблено. Усі готові? Починай.
Близько.
Заробив сто баксів.
Бо мама тримала тебе вдома, як кота.
Зайди всередину. Там кондиціонер.
Сотні фільмів – усі лауреати «Оскара».
М'ячі для бочче.
-Кохана. -Гей.
Тобі весело?
-Ага. -Чудово.
Може, повідом про це своє обличчя?
Що?
Можеш поміняти настройки лиця,
щоб ця веселість хоч трохи на ньому відобразилася?
-Пішов ти, Айк. -Чого ти.
Жартую. Прекрасно виглядаєш.
Я переживаю. Що з Марті?
Що? Нічого. Він у нормі.
Не при тямі після операції, але все добре.
З вигляду не скажеш.
Попросимо гостей піти і дамо йому відпочити.
«Попросимо піти»? Ти сказилася? Щойно приїхала Ліза Рінна.
Може, його нагодувати?
Авжеж. Не знаю. Якщо хочеш. Я маю займатися гостями.
Знаю, але не знаю.
Потрібно закінчувати й відправити всіх додому. Йому недобре.
Хочеш зіпсувати свято?
Бонні, це сміховинно. Ясно?
У мене вже є сміховинна дружина. Марті Марковіц.
Мені можеш не розказувати.
Стю, не плавай між камінням.
Ти завжди застрягаєш.
Скучали за мною?
Я теж за вами скучав.
Мені дуже приємно.
Де Адам? Одужав?
Стю, де Адам?
Де...
Де він?
Адам!
Де він подівся? Ада...
Що?
О ні. Адам.
Адам.
Клятий риб'ячий убивця.
«Брати», а щоб тебе.
Вибач.
Мені так жаль.
-Лізо. Айк Гершкопф. -Вітаю.
Дякую, що прийшли.
-Як завжди розкішна. -Дякую.
-Можна з вами сфотографуватися? -Яку кнопку...
-Вгорі. -Натис не ту.
-Я сходжу по окуляри. -Ні. Просто... Нічого.
Гей! Іди сюди.
Дякую.
Іди сюди. Сфотографуй нас.
-Вам тут весело? От і чудово. -Так. Прекрасно. Чудовий будинок.
Дякую.
-Є. -Чудово.
Я покажу вам корів.
Купив їх у галереї.
-Добре. -Вони дуже цікаві.
Збери мокрі рушники.
Сюди. Вони неймовірні.
Гей, Марті. Ти в порядку?
Тобі щось болить?
Ти знаєш.
Так.
Тобі щось принести?
З мене досить.
Що?
Я більше не можу.
Я пробував, Бонні.
Дуже довго.
Тобі щось потрібно?
Забула у ванній снодійне.
На що дивишся?
На незабутню вечірку.
Стільки сміття на газоні.
Вісім годин безплатного бару і твої друзі – така собі комбінація.
-Не можу відкрити... -Наші друзі.
Твої друзі.
Марті чекає багато роботи. Завтра прибере. Я відкрию.
Не думаю, що це хороша думка. Він щойно з лікарні.
Він лежав у ліжку й нудився,
мріяв вернутися сюди.
Йому це подобається.
Йому це допомагає.
Нічого не поробиш, якщо він понад усе на світі
любить нам допомагати.
Чула, що Джейкоб пішов у...
Спочивай з миром, друже.
Прости, що не захистив тебе.
Так і є, Клер. Вони встряють у твоє приватне життя.
Ось що ми зробимо. Готова?
-Готова? Добре. -Так.
Ти заблокуєш матір і батька на фейсбуці.
Не буде повідомлень на стіні.
-Ні штурханців. Ні позначок. -Серйозно? Я...
Саме так. Вони токсичні люди,
і треба показати: якщо вони на тобі їздитимуть,
то це матиме наслідки.
Мабуть, ваша правда. Так? Так.
-Дякую, д-ре Гершкопф. -Не дякуйте.
Така моя робота.
І... на жаль, наш час вичерпано.
Мали закінчити кілька хвилин тому.
Але... послухайте.
Подзвоніть, якщо захочете додаткових зустрічей цього тижня.
Це важливий крок.
Щоб це пережити, вам може знадобитися моя допомога.
Добре. Дякую.
-Завжди радий вас бачити, Клер. -Так.
Марті. Ти спізнюєшся. Уже 11:20.
Дзвоню спитатися, чи в тебе все гаразд.
Ти застряг у заторі?
У нас же зустріч. Чекаю тебе.
На ріг 35-ї і Сьомої. І не по П'ятій.
-Там кошмар. -Добре.
Радо проведу цикл лекцій.
Люблю мандрувати.
Гадаю, що так. Авжеж. Ще поговоримо.
Чудово. І ми радо відгукнемося на ваше запрошення у Стоу взимку.
Заманливо.
Ну, там... так.
Деннісе, я передзвоню.
AFC. Чим можу допомогти?
Хочу поговорити з Марті.
Марті зараз зайнятий, але можете лишити повідомлення.
-Мені треба поговорити з Марті. -Ага.
Авжеж. Скажу, щоб передзвонив.
Боже мій! Хто о такій порі їде через міст?
Такими темпами доїдемо хіба до шабату. От бляха!
Дякую.
-Не хочу викидати. -Глянь. Ні.
-Бо воно геть нове. -Привіт, Кеті.
Радий тебе бачити. Де мені знайти Марті?
Забудь. Я сам його знайду.
-Здоров. -Привіт, Марті.
Радий тебе бачити.
Що...
Що діється?
-Нічого. Розпаковуємося. -Я бачу.
Усі руки картоном порізав. Бачиш?
-Мабуть, боляче. -Так. Трошки.
Брюсе, залишиш нас на хвильку?
Що...
Що діється?
Що ж, Марті...
багато чого.
Почнімо ось з чого: коли ви переїхали?
Кілька днів тому.
Ти ж знав, що ми переїжджаємо.
У нас не було вибору.
Оренда була непосильна.
Я думав, що ми вирішили не покидати місто.
Що ж,
ти вирішив, що цього не хочеш.
А я вирішив, що це необхідно, інакше нас чекає банкрутство.
Оскільки це моя компанія,
я вирішив...
що...
таке моє рішення. І ось ми тут.
Тут гарно.
-Багато місця й світла. -Так.
Просто американська Венеція.
Поговоримо у твоєму кабінеті?
До речі, про це.
У нас більше нема приватних кабінетів.
Лише відкрите планування.
Марті.
Мені так... соромно.
-Чому? -Через тебе.
Через усе це.
Ти зробив кілька кроків назад.
Ти не мислиш ясно, Марті.
Я завжди керуюся твоїми інтересами.
Мені боляче бачити, як ти сам собі шкодиш.
-Невже? -Так.
Саме так.
Я дві години провів на мосту Вашинґтона.
Та сам Джордж Вашинґтон перетинав Гудзон швидше.
Делавер.
-Що? -Він перетинав Делавер.
Якщо ти про історичну подію.
-Знаю. -Перетнув Делавер.
Він був президентом. Перетнув багато річок.
Думаєш, як він дістався Мангеттену?
-На швидкісному поїзді? -Ага.
Ось що я тобі скажу. Це непридатне для роботи місце.
Непридатне!
Як мені допомогти AFC,
якщо я повзтиму сюди в заторах по дві години на день?
Гроші на вітер, Марті.
Твої гроші на вітер.
То не приїжджай.
Перепрошую?
Якщо тобі так накладно,
то просто не приїжджай.
Марті...
-ти мене звільняєш? -Ні.
Ні. Авжеж ні.
Добре. Добре, бо я...
А Норман Горовіц звільняє.
-Так! Марті, так! -Марті!
Так тримати.
Марті!
Дякую.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська