Ei. Ei!
Desperta.
Feliç aniversari.
Feliç aniversari. Quina hora és?
D'hora. Em sap greu. Volia córrer abans de treballar.
Sí, vas tota suada.
Tinc un dia de bojos.
T'ho volia dir a la cara, abans de marxar…
T'estimo.
-I al vespre, beurem vi. -Sí?
Parlarem de coses d'adults. Res de feina o dels nens.
Gràcies a Déu.
I llavors, follarem.
Farem què?
Molt bé, col·locaré els nens i m'afaitaré.
M'encanta el teu pla. Però tu m'encantes encara més.
-Què? -Merda.
-De debò? -Però què cony passa?
-Què passa? -L'alarma!
Jos, què ha passat? Ai, mare! Estàs bé?
No em toquis.
Tranquil·les. Compte. Enrere, amor.
Ha saltat l'alarma. Hi ha foc?
-Ja no. -Estem bé. Gràcies, Frank.
Per què crida, la casa?
La Jos quasi la crema.
-Caos hormonal d'adolescent. -Calla, Matty.
Prou. Tot en ordre. Ho tenim tot controlat.
Vinga, que fem tard.
-Vols dir? Això és Txernòbil. -No exageris.
-Jos, què ha passat? -No ho sé.
-Ei. Podem parlar en anglès? -Amor, quant fa que estem casats?
Vint anys, i ni una paraula? No vas fer aquell curs?
No té temps. Té massa feina petonejant nens i inaugurant coses.
-Ei, Jos. -No li parlis així a ta mare.
Ei, què t'està passant?
Perdoneu. És la Helen.
-Ja. -Em sap greu.
Tranquil·la.
-Ja cal que sigui important. -El món sencer crema.
Et necessitem aquí. Ara.
EL PODER
Els serveis d'emergències estan al límit d'hores anuals.
Hem de trobar butxaques més plenes.
-En parlaré amb el governador. Què més? -La companyia elèctrica.
Diu que les apagades i la xarxa caiguda no són un problema tècnic.
Contactem un tercer equip per confirmar-ho, sisplau.
Un nou incendi a Beacon Hill a un restaurant familiar.
El cap diu que està controlat, però s'ha estès a uns apartaments.
Tres morts i diversos desapareguts.
Una altra adolescent. La família insisteix que ha sigut un accident.
El pare diu que el foc sortia de les mans d'ella, literalment.
Beacon Hill té molts immigrants xinesos.
Potser s'ha traduït malament?
És possible.
-Parles mandarí? -I cantonès. M'hi poso.
Molt bona feina tots. Collonut! Gràcies.
Tothom sap què ha de fer, oi?
És el dotzè incendi de la setmana?
Però què coi passa?
Les adolescents estan calant foc a les coses.
No m'estranya, amb el món on viuen.
Sí. M'encantaria poder calar foc a coses, a mi també.
Incendis, noies, apagades… Tu creus que estan relacionats?
Ho investigaré.
Ei, Jos. Em sap greu el que…
Ma mare. No pot escriure, com les persones normals?
Has sentit això elèctric tan estrany que fan les noies?
Sí. Una mica. Per? Què n'has sentit, tu?
-Diuen que és per això. -Per què, pels missatges?
No. Perquè les noies es toquen amb vibradors.
Això concretament no ho he sentit. Tinc un examen de Socials.
Ens veiem després, d'acord? Ei, Quinn, on és la Cat?
Segurament fent campana per l'examen. Has estudiat?
Sí, una mica. No ho sé. Tot un capítol sobre la Revolució Francesa?
-De què em servirà, a la vida? -Ja, oi? Serà un suspens colossal.
-Ves per on. Ja no hi ha examen. -Mare meva. Genial!
Va, va!
Hola.
És en Rob Lopez. És a càrrec d'aquestes proves.
Encantat.
Et donarà un cop d'ull a les marques del braç, si et va bé, Sara.
És clar.
I què, Sara, estàs bé?
-Sí. -Molt bé.
Em sap greu que hagis passat un mal tràngol.
Però crec de debò que ho podrem arreglar.
I, ei, t'entenc.
Jo tinc dues filles. I sé que estan amoïnades.
Per tot això. D'acord. Puc?
D'acord.
Molt bé.
És molta medicació per a un cos tan petit.
La Sara no gestiona bé les emocions.
-Sobretot quan està empipada. -Ja.
Li han diagnosticat trastorn explosiu intermitent?
Sí. No li passava fins fa un parell d'anys.
-Va passar alguna cosa? -No res, que sapiguem.
Només la topada amb els seus mals anys d'adolescent.
Cregui'm, m'ho conec. En tinc una d'una edat semblant.
Però la meva en té 17. Què diu quan li parla de sentiments?
Dir? La Sara no parla. Només crida.
M'odia. Odia tothom.
Em sap greu. Agafi'n.
A veure, pren Depakote, Tegretol, Topamax, Abilify,
Risperdal, fenobarbital…
Sí, ho hem provat tot.
Però és la medicació que li ha fet sortir les marques, oi?
I ha tingut efectes secundaris i reaccions?
Cap d'aquests medicaments, ni combinats,
podria haver causat això.
Em sap greu, però aquest tipus de cicatrització és molt particular.
Es diu "figura de Lichtenberg". És específic de les cremades elèctriques.
Ha patit alguna electrocució, la Sara? Potser un accident que vostè no sabia?
No. Vull dir, no ho crec.
M'ho hauria dit, si fos una cosa greu, oi?
Em sap greu, Kellie. Sé que és delicat, però li ho he de preguntar.
Segur que ningú li ha fet mal?
No. No que jo sàpiga.
Només baralles. Coses del pati.
Amb noies, altres noies.
Ja veig.
Carpàtia crema.
Els incendis són vandalisme i anarquisme.
Els culpables s'enfronten
a la pena capital.
No són només noies, són terroristes.
Com a president, em dedicaré a restaurar la llei i l'ordre. Que Déu m'ajudi.
Que us bombin.
RESUM ESPORTIU 1999
Pròximament, l'octubre del 1999,
INSTITUT D'EXCEL·LÈNCIA GIMNÀSTICA
els millors gimnastes de 71 països de tot el món
s'aplegaran a Tianjin, Xina,
on escalfaran motors pel premi màxim:
el cobejat or als Jocs Olímpics de Sydney.
Però, abans, les competicions nacionals.
I a Carpàtia, una nova estrella ha sorprès tothom.
És crucial l'actuació a la classificació, que hauria de guanyar fàcilment.
M'entreno des dels dos anys.
Vull ser la millor. Vull que el meu país se'n senti orgullós.
I també la meva germana, Zoia.
-I la teva mare? -És clar.
La premsa de Carpàtia ja l'adora.
Ara, la qüestió és si entrarà a l'equip per anar a Tianjin.
Ens dius el teu nom, sisplau?
Em dic Tatiana Donici i tinc quinze anys.
Talleu.
Que atrevit, venir aquí.
-El papa et matarà. -Com està?
Com et penses que està, Tunde?
Sisplau.
-Va, d'acord. -Gràcies.
Ja hem acabat. Gràcies, senyor.
Mira'm.
Ndudi.
Mira'm.
Saps en quin merder m'he ficat?
-Em sap greu. -El meu pare em vol fer un exorcisme.
Els seus pares no volen visites.
Esbrinaré què t'ha passat.
Què és això.
S'ho mereixia, el cabró.
Pare nostre, que esteu en el cel…
Què ha fet el Pare per tu?
Ningú no t'ha salvat mai.
Des que vas néixer,
el món no ha fet més que girar-te l'esquena.
Ara toca deixar de jugar net.
I prendre el que et cal.
En Clyde era un bon home.
Va col·laborar durant anys amb l'Església Baptista.
No mereixia morir així.
NOIA A LA FUGA DESPRÉS DE MORT SOSPITOSA
-La policia ha confirmat… -Cap pregunta.
…per a la sospitosa Allison Montgomery, de 17 anys,
i han demanat a tothom que no s'hi apropi,
ja que és molt perillosa.
Disculpi.
MONKE I FILLS
-Tanquem aviat. -Ets nou?
Vinc a veure el meu pare. Soc la filla d'en Bernie Monke.
-Aparta't. -No pots entrar-la.
-Ei. -Senyora, ara estic amb vostè.
-Qui cony és el de fora? -Vagi cap amunt a la dreta.
Serà allà, senyora, d'acord? Què li sembla?
-Què han dit, de la mama? -Ei.
-No entris així. Estem treballant. -Deixa'm a mi.
-Com et trobes? -Vull saber qui va matar ma mare.
-Els vaig veure la cara. Puc ajudar. -Escolta, Rox.
Em sap molt de greu el que va passar. Sé que l'enyores. Com tots.
Però en Ricky té raó: això és un negoci i tenim clients a baix.
La van matar pels teus negocis? Anaven darrere teu? En revenja?
No. Diuen que va ser un robatori mal resolt.
Els molt rucs es van confondre de casa.
Van dir: "Què hi fa la noia?"
Com si sabessin qui era.
Devien haver vigilat durant dies, potser et veien entrar i sortir.
Mira, farem això: ho investigarem, d'acord? T'ho prometo.
Els vull morts. Vull ser-hi quan els matis.
No matarem ningú. Ho portarem amb la policia.
-Serà una investigació com cal. -Des de quan hi confies, en la bòfia?
Et penses que no em dol? M'estimava la teva mare.
M'hi estic ocupant, però hem d'anar amb compte.
Hi ha pasma pertot.
No vull que facis una estupidesa, noieta.
Em sents?
Molt bé. És hora de marxar.
Terry, acompanya-la fora.
Així m'agrada.
Ja, va dir dimecres, així que espero la seva trucada.
No ho sé, Catherine. Per què crec que canviarà?
Quines merdes de la infància hauré de treure per fugir d'aquest cabró?
Déu meu, Senyor. Ei, t'he de deixar. Sí, a les 19:30.
-Vull empenyorar això. -A veure.
-D'on surt, això? -Formava part d'un collar.
Un collar, eh?
Doncs… té algunes rascades.
Te'l compro per 100 dòlars.
-És un robí autèntic. -I jo t'ofereixo 100 dòlars.
Recordes les anguiles?
Atreien els peixos a dins la seva boca.
No, no. No donaré pasta a una addicta a la meta.
-No soc… -Sí que ho ets.
Em sap greu. Estic marejada. Dono sang.
-Que dones què? -Sang. Paguen 50 dòlars per mig litre.
-No m'he menjat la galeta, després. -Valga'm Déu. Molt bé.
-Vinga, vine. Seu. -Segur?
És clar que sí. Seu en aquella cadira.
-Em pot donar res per beure? -És clar. Per l'amor de Déu.
OFERTES DE NADAL!
El que tens és millor que qualsevol arma.
-Ja ho veuràs. -Té, maca. Una mica de suc.
Vols una galeta?
Ai, mare.
Ara estic amb tu, Billy.
Només miro.
Un robí autèntic com aquest deu valer més aviat…
150 dòlars.
Gràcies.
Em fas semblar una boja.
Només t'ajudo a anar on et cal.
-I on cony és, això? -Ho sabràs quan ho vegis.
Molt bé, d'acord.
Digue'm.
En quin merder s'ha ficat la Ndudi? Diuen que és una bruixa.
-Saps que no ho és. -Digue-l'hi a son pare.
Ja no t'entenc.
Saps que tot això del juju és perillós. Per què t'hi fiques?
Per idiota.
Seguia una història.
-Em sap greu. -Ho has d'arreglar.
I no en parlis amb la teva germana.
No vull que hi tingui res a veure.
Em sents?
Tranquil.
ARROSSEGA ELS ARXIUS PER PUJAR NOIES ELÈCTRIQUES??
AJUDA, SISPLAU! ALGÚ SAP QUÈ ÉS, AIXÒ?
Un dels becaris ho ha trobat. Ho va publicar un noi a Nigèria.
Tunde Ojo, un vloguer de pa sucat amb oli.
Qualsevol que tingui Snapchat ho pot fer, oi?
-Semblen filtres, oi? -Sembla molt real.
I si veus els comentaris…
Moltes noies dient que també els està passant.
O que ja ho han vist. Els surt electricitat de les mans.
-Totes són adolescents? -Sembla que sí.
-Ha contestat el governador Dandon? -Està de reunions.
I una merda. És la campanya pel Senat. Està captant finançament.
La seva assistent va dir que aquest vespre faria una gala a la mansió.
Merda!
Suposo que passaré el meu puto aniversari a l'Olympia dels collons.
Pots trucar a en Rob per dir que faré tard?
-És clar. Em pots fer un favor? -Molt bé, Mary Poppins. Per a què són?
Per si hi ha premsa. Fan comentaris negatius dels teus talons.
-Que són massa cars. -Aquests talons?
Que m'han costat 800 dòlars perquè vas dir que hauria de semblar "més ambiciosa"?
Em sap greu. L'electorat progressista és així.
No estan malament.
Molt bé.
-Fan mal. -Tens el que has pagat, suposo.
El governador Dandon calça Ferragamos de 1.000 dòlars.
Ningú en diu res. Qui sigui que es fica amb les meves sabates, que rebenti.
Com ha anat l'examen? Què has tret?
-M'ha anat bé. -Bé? Només bé?
-Sí. -Entesos.
Ets aquí, Jos?
Aquí t'explico com en soc, de bonic
Digues-ho a la mare i al pare Posa un telegrama
Tinc piles per tot el dia Em sobra energia
La meva colla no afluixa mai Perquè fem pinya
Sí, sí.
Mare meva. Jo escoltava música així quan tenia la teva edat.
Em semblava boníssima. Déu-n'hi-do.
L'hauries d'escoltar de tant en tant. Potser t'agrada i tot.
No només eren divertits, també tenien valors.
Eren progres abans que existís com a terme.
I el mostratge? Mare meva. Hi havia de tot: música d'arreu, jazz…
Ja sé que ara ho fa tothom, però llavors…
Entesos, ja ho veig. Soc un antiquat. Ja condueixo i callo.
Hòstia!
Però què cony?
-Merda, filla. Estàs bé? -Estic bé.
Però què collons?
No ho sé. Ha estat com una descàrrega estàtica.
Jos, és el que va passar amb el microones?
-Jos? -No.
-M'ho pots dir. -No.
Potser és que la ràdio és vella, com aquesta música que escoltes.
Jos.
Pica pica. Mà o puny. Pica pica. Mà o puny.
Estàs bé?
-Quin problema té? -No arrenca.
-Li puc donar una ullada? -Ara venen.
Un altre home que et subestima. Cap novetat.
-On aneu? -Al banc d'aliments.
Calla, no s'expliquen les coses.
He crescut entre cotxes. Mon pare és mecànic.
Tens cables de bateria a la butxaca?
Potser sí.
-D'on vens, tota sola? -He perdut l'autobús.
Saps com em pots ajudar?
Mira si el cable de l'accelerador es mou en engegar.
Estàs preparada?
-Res? -Prova de nou.
De nou.
-És una maga? -Fa res?
-És una bruixa. -Prova ara.
-Maga no pot ser. -Una noia pot ser el que vulgui.
Un cop més.
Què has fet?
-Tranquil·la. Respira. -L'ha cremat.
-Papa. -Què passa?
-M'ha fet mal. -Allunya't de les nenes.
-Ha posat la mà al motor. -Allunya't de les meves filles.
-No em toquis. -Papa!
Merda.
-No passa res. Entrem al cotxe. -Papa!
Estàs bé?
-Papa! -No passa res, nenes.
Això és el que passa quan no m'escoltes.
Ei!
Hòstia puta! Què fots? No saps anar amb bici, o què?
No hi ets tota, criatura. Però què cony?
-Et segueix mirant. -Perquè tu el segueixes mirant a ell.
-Ves-hi. -De cap manera.
Per què no? De què tens por?
Ha sortit amb la Brie Diaz. Jo no ho faig, això.
Au, va, Jos. No és un festival de Disney. Ves-hi, va…
Para. Déu meu.
Fa una setmana, la meva vida era un quatre sobre deu.
-Ara és com un set. -Un set?
Podem electrocutar coses.
Podem fer esclatar coses. Un set, tia? No, és un deu.
És un deu de collons.
-Margot. -Daniel.
-És tard. -Han trucat de l'oficina. Molts cops.
-Gràcies. -Parlem a l'estudi.
És clar.
Senyors, aquesta és l'alcaldessa, Margot Cleary-Lopez.
-Disculpeu la interrupció. -Li repartim cartes o tu deixes el joc?
Seran cinc minuts. No trigarem.
Sembla mentida que, amb aquest merder, tu estiguis de timba.
Sí.
Amb els que financen els teus projectes d'habitatge i ensenyament.
Això és política.
Els tractes importants es decideixen a la timba, sovint.
-Kombutxa? -Sí, perfecte. Gràcies.
Gràcies.
He rebut els teus missatges i t'anava a trucar demà a primera hora.
-Què puc fer per tu? -Primer, agafa'm el telèfon.
-Estem en una crisi. -Hi ha molts focs per apagar.
Alguns literalment, però "crisi" és exagerar.
Ara no em diguis allò de "ho tinc tot controlat".
Entenc que vulguis mantenir les aparences…
No és per la campanya.
És el fet que vinguis a mitjanit a casa meva,
cridant: "El cel ens cau a sobre."
Doncs sí, sempre ens cau a sobre. Governar és això.
Com puc ajudar-te a fer-ho millor?
Els equips mèdics estan pelats. Ens calen fons.
Alguna cosa més?
Doncs…
T'ensenyaré una cosa i sé que sembla de bojos, d'acord?
Però mira-ho. Només mira-ho.
Crec que tot el que està passant podria estar relacionat amb això.
-Margot… -Ho sé.
És un vídeo a Yoozer.
Sí. I és l'únic que té sentit entre tots els informes.
-Sembles estressada. -Ho estic. La meva ciutat crema.
-És el vostre aniversari, oi? -Sí.
-Quant fa? -Vint anys.
És increïble. És difícil trobar aquest equilibri a la política.
Faré que un equip hi indagui discretament.
I, mentre ho fa, tu espera pacient i calmada.
Mentrestant, tindràs el finançament que necessites.
Gràcies.
Però, Margot, t'ho dic perquè em preocupo per tu i la teva carrera.
Calma't. Ves a casa. Queda amb el teu marit.
D'acord. Tens raó.
-Gràcies. -Cap problema.
Quan duguis tant temps com jo, aprendràs a no posar-te histèrica.
-A no posar-me com? -Ja saps el que vull dir.
Sí, és clar. Sé exactament què vols dir.
Merda.
És l'últim que quedava al tailandès.
Era poca antelació. Em sap greu.
Fins i tot havia reservat al restaurant francès.
Em moro de gana i tot això és fantàstic. Moltes gràcies.
Em sap greu.
No passa res, amor. El menjar francès em fa venir gasos.
-D'on han sortit les flors? -Del voltant de la bústia del veí.
El seu gat es cagava al sorral dels nens. Estem en pau.
És cert. I tant que sí.
-Ostres, què t'ha passat? -A internet no agraden les meves sabates.
-Ni la meva cara. -No t'ho toquis. Ja ho faig jo.
Com t'ha anat el dia? Res de divertit o interessant?
No. No pas. No vull parlar del meu dia.
Molt bé, doncs de què vols parlar?
Del teu afaitat. Sí, parlem d'això, doctor Lopez.
Molt bé, mami.
Aquí tens.
Saps què? Sí que parlarem del teu dia.
No, no vull. Per què n'hem de parlar?
Malgrat la veueta maca que intentes fer,
veig que passa alguna cosa, entesos?
I ho estàs amagant.
Si no deixes sortir la merda,
esclatarà per tota la casa i ens arruïnarà la nit.
Perdona. És que he tingut una pacient, avui.
Una pobra adolescent. Plena de ràbia. De bojos.
L'havien medicat fins dalt i, tot i això, encara esclatava.
No ho sé.
Sembla que el món se'n va en orris últimament.
Per això cal que et desfoguis, d'acord?
No puc. Si faig cara d'enfadada un segon,
ja soc una sentimental, irracional, histèrica i completament inelegible.
I ara! Som al nostre espai.
I soc el teu marit. Aquí pots estar empipada, d'acord?
Així que deixa-ho anar. Vinga, emprenya't, cony.
D'acord.
Passen coses en aquesta ciutat. Coses molt greus, saps?
I mentrestant, a l'era dels mòbils, els missatges,
els mails i el Panogram,
he hagut de conduir fins a Olympia per tenir la seva atenció dos minuts.
-I saps què m'ha dit? -No. Què?
M'ha dit que intenti no posar-me histèrica.
No m'agrada que et parli així.
-Li vols trencar les cames? -Tu no?
-És clar, l'hauria partit en dos. -I tant que sí.
Què li has dit? Sé que alguna cosa li deus haver dit.
Res. Soc una dona en política. Pot putejar-me quan vulgui.
-I ho he d'acceptar amb un somriure. -Se sent amenaçat per tu.
Perquè ets més capaç i estàs millor qualificada que ell.
I t'ha d'abatre i fer-te callar.
-Però no deixaràs que et guanyi. -Home, ja ha guanyat.
Només volia tenir un bon sopar i follar amb el meu marit.
Entesos, espera'm.
-Però què…? -Espera, no…
Té.
Què és això? Un…
És un regal? O…
És un regal de noces de la sonada de la teva mare.
Trenca'l. Vinga, endavant.
Fes-lo miques. De debò.
Hòstia puta! M'ha fet sentir realment bé.
Sí? Ha valgut la pena?
-D'acord. Altre cop. -No, no, no. Aquests no.
Portaré els recanvis d'Ikea, sí?
-De pressa. -Que boja. M'encanta.
Grans incendis continuen arrasant arreu,
cremant parcs, empreses, cases i escoles.
En molts casos, la policia ha descobert una connexió alarmant.
Sembla que les responsables són noies joves.
Són incendis deliberats?
Un repte sobre foc a xarxes socials que ha fet figa?
Els serveis, sobrepassats,
lluiten per tot el món contra les flames, tot cercant respostes.
A Carpàtia, el president Moskalev les titlla de terroristes
i ha amenaçat les piròmanes amb la pena capital.
Només són noies fent ximpleries, Victor.
Segur que tens preocupacions més importants.
M'estàs dient que no sé què passa al meu propi cony de país?
…han deixat diverses zones sense llum dues nits seguides.
Molts negocis han tancat
i moltes famílies s'estan a casa, amb espelmes.
Ni tan sols els fanals funcionen i deixen ciutats senceres a les fosques.
Mentrestant, a Genjiu, Xina,
una fàbrica de mòbils ha anunciat pèrdues milionàries
en desperfectes pels incendis elèctrics.
Què?
Té una visita, senyora Moskalev.
La seva mare.
Fot pudor, allà a fora.
No pots ser tan altiva a les entrevistes, no agradaràs a la gent.
Has de ser més agraïda. Fins i tot sorpresa que es fixin en tu.
Soc la millor. Per això m'entrevisten.
Per Déu! Però que no m'escoltes?
No te'n posis tant, que la teva germana ha d'entrenar.
Mostra't més humil. Ja no ets una nena.
-No treballo… -Jo també…
No es tracta de tu…
No tenim tres feines cadascun, amb aquests horaris horribles,
per pagar-te l'entrenament i que l'esguerris per arrogància.
Com si poguessis fer piruetes amb la panxa tan plena.
Molt bé. Ja veig. No siguis ambiciosa.
No!
És clar que has de ser ambiciosa. És clar.
El que dic és que has de ser ambiciosa,
però no has de mostrar l'ambició!
No agradarà. Una noia dolça, és el que has de ser!
Al llit.
T'has fet retocs.
Meuca de luxe.
No m'ofereixes res per prendre?
-Ets cruel. -N'he après de la millor.
Ton pare és mort. I m'ha deixat ben escurada.
Ni una fava al rebost.
Són temps difícils. No hi ha feina.
No tinc res per viure.
Gairebé no he menjat en tres setmanes. No tinc on rentar-me.
I els galindons.
Mira quins galindons.
No cal, aparta això.
Hòstia puta.
He vingut a reclamar el que em deus.
És clar.
Ha mort, el pare?
Ha sigut el cor?
La beguda.
I cap de les seves filles era al funeral.
Ho he hagut de fer tot jo.
En saps res, de la Zoia?
Res, en tots aquests anys.
Sé que va retornar tots els trastos que li enviaves.
Tu no has oblidat la teva família. Sabia que tu no m'havies deixat.
-Hauries de marxar. -Però si acabo d'arribar.
Has de marxar. Ruslan!
Tatiana. Per l'amor de Déu. Estic desesperada.
Deixa'm quedar aquí per descansar una estona.
T'ajudaré com tu em vas ajudar tots aquells anys.
Gràcies.
És a dir, gens.
Vine.
Com pots dir això? Mira tot el que tens!
Et penses que no m'ha costat res?
Acompanya-la.
No te n'acomiades, mama?
El teu nas nou és lleig amb ganes.
Ruslan, llança els pastissos.
Deixa'm a mi, papa.
Puc fer-ho.
He vist les altres. Us dic que no són com jo.
En tinc una barbaritat.
Per què m'està passant això?
Per què?
Perquè el món necessita una revolució.
I tu en seràs la veu.
Un futur millor és a les teves mans.
ENCARA HO ESTÀS MIRANT?
És la Helen. No trucaria si no fos important.
D'acord.
Digues?
Què?
Subtítols: Anaïs Mintenig
Supervisor creatiu: Guillermo Parra