Гей.
Прокидайся.
З річницею.
З річницею. Котра година?
Рання. Вибач. Хотіла пробігтися перед роботою.
Так, ти така спітніла.
Мене чекає скажений день.
Хотіла сказати тобі особисто, перш ніж ти підеш…
Я тебе кохаю.
- І сьогодні ми будемо пити вино. - Он як?
Говорити про всяке доросле. Не про роботу чи дітей.
Слава богу.
А тоді будемо трахатись.
Будемо що?
Добре. Позбудуся дітей і все виголю.
Боже, я в захваті від плану. І навіть більше від тебе.
- Що? - Боже.
- Знущаєтеся? - Що тут, у біса, таке?
- Що сталося? - Сигналізація!
Джос, що трапилось? О боже. Ти ціла?
Не торкайся.
Я все зроблю. Обережно. Кохана, відійди.
Надійшов сигнал. Щось горить?
- Уже ні. - Усе гаразд. Дякую, Френку.
Чому будинок кричить?
Джос його підпалила.
- Підліткові дівчачі гормони. - Заткнися, Метті.
Діти, тихо. Усе нормально. Ситуація під контролем.
Одягайтеся. Спізнюємось.
- Про що ти? Та тут Чорнобиль. - Не драматизуй.
- Джос, що сталось? - Не знаю.
- Може, краще англійською? - Кохана, скільки ми одружені?
Уже 20 років, і ні слова? Я ж купляв тобі курси.
У неї нема часу. Мусить цілувати немовлят і розрізати стрічки.
Джос. Не говори так з мамою.
Гей. Що з тобою таке?
Це Гелен. Вибач.
- Звісно. - Вибач.
Усе гаразд.
- Сподіваюся, це щось важливе. - Увесь клятий світ палає.
Їдь сюди. Негайно.
СИЛА
Бюджет на понаднормову роботу аварійних служб закінчується.
Треба знайти когось, кому це по кишені.
- Подзвоніть губернатору. Що ще? - «Пуджет Саунд Енерджі».
Блекаути, спалені мережі й щитки. Кажуть, це не збої обладнання.
Потрібне підтвердження від третьої сторони.
Ще одна пожежа в Бікон-Гілл. Сімейний ресторан.
Шеф каже, усе під контролем, але пожежа поширилася на житловий будинок.
Троє загинули, кілька людей зникло.
Ще одна дівчина-підліток. Рідні наполягають, що це нещасний випадок.
Батько стверджує, що вогонь «вийшов з її рук». Його слова.
У Бікон-Гілл багато китайських іммігрантів.
Можливо, щось неправильно переклали?
Можливо.
- Знаєте мандаринську? - І кантонську. Іду.
Круто. Ви всі шалено круті. Дякую.
Усі знають, що повинні робити?
Це яка, 12-та пожежа за тиждень?
Що, в біса, діється?
Дівчата, які все підпалюють.
Я не дивуюся. Рости в такому світі?
Так. Інколи мені самій хочеться щось підпалити.
Пожежі, відключення енергії. Що як усе це пов'язано?
Я досліджу питання.
Джос, вибач за те…
Мама. Не може написати, як нормальна людина?
Чула про дивні штуки зі струмом, які роблять дівчата?
Так. Типу. А що? Що тобі відомо?
- Я знаю, що це спричинило. - Що, есемески?
Ні. Дівчата щось собі порушують. Вібраторами.
Такого я ще не чула. У мене контрольна зі всесвітньої історії.
Тому поговоримо пізніше. Па. Квін, де Кет?
Мабуть, не прийшла через контрольну. Ти готувалась?
Типу того. Не знаю. Цілий розділ про французьку революцію?
- Мені взагалі це в житті знадобиться? - Скажи? Я точно її завалю.
- Ти диви. Контрольну скасували. - О боже. Крутяк.
Побігли.
Привіт.
Це Роб Лопес. Відповідальний за випробування.
Дуже приємно.
Він огляне сліди на твоїх руках, якщо ти не проти, Саро.
Авжеж.
Саро, ти добре почуваєшся?
- Так. - Добре.
Мені було прикро чути про твої труднощі.
Але я не думаю, що ми з цим не впораємось.
Я все розумію.
У мене вдома дві дочки. І вони переживають.
Про все на світі. Можна?
Так.
Добре.
Багато ліків для такої малечі.
Сара не справляється з почуттями.
- Особливо з гнівом. - Так.
Їй діагностували періодичний вибуховий розлад?
Так. Ці проблеми з'явилися лише кілька років тому.
- З нею щось сталось? - Якщо й так, ми не знаємо.
Ще й жахливо збіглося з кошмарним підлітковим віком.
Повірте, я в курсі. Маю дочку її віку.
Моїй зараз 17. Що вона каже, коли ви запитуєте про її почуття?
Каже? Вона нічого не каже. Тільки кричить.
Вона ненавидить мене. Ненавидить усіх.
Мені прикро. Візьміть.
Отже. Вальпроєва кислота, карбамазепін, топірамат, арипіпразол,
рісеридон, фенобарбітал за потреби…
Ми випробували все.
Ці сліди з'явилися ж через них? Через ліки?
Побічні ефекти й різні реакції?
Жодні з цих ліків і навіть їхнє поєднання
не викликали б подібного.
Мені прикро, але ці сліди особливі.
Так звані Фігури Ліхтенберґа. Виникають виключно через електричні опіки.
Сару нещодавно било електричним струмом? Може, який нещасний випадок?
Ні. Не думаю.
Вона б розповіла мені, якби щось таке трапилося, правда ж?
Келлі, вибачте. Знаю, що це делікатна тема, але я мушу спитати.
Упевнені, що її ніхто не кривдив?
Ні. Принаймні я про таке не знаю.
Були сварки. Але ж це нормально.
З дівчатами. З іншими дівчатами.
Ясно.
Вулиці Карпатії горять.
Пожежі невипадкові. Це акти вандалізму й анархізму.
Винуватців чекає
смертна кара.
Це не прості дівчата. Вони терористки.
Як гідний президент я відновлю закон і порядок. Господи, поможи мені.
Ну вас нахер.
СПОРТИВНИЙ ОГЛЯД 1999 Р.
Цьогоріч, у жовтні 1999 року
ІНСТИТУТ ПРОФЕСІЙНОЇ ГІМНАСТИКИ
найкращі гімнастки з 71 країни світу
зберуться в китайському Тяньцзіні,
щоб підготуватися до боротьби за найвищу нагороду.
Таке жадане золото на Олімпіаді в Сіднеї.
Але спершу — національні змагання.
А в Карпатії народжується нова талановита зірка.
Усе зводиться до виступу на випробуваннях, які я легко виграю.
Я тренуюся з дворічного віку.
Хочу стати найкращою. Щоб країна мною пишалась.
А ще моя сестра Зоя.
- І твоя мама. - Авжеж.
Улюблениця карпатської преси
має довести, що гідна місця в команді, яка вирушить у Тяньцзінь.
Повтори, будь ласка, своє ім'я.
Мене звуть Тетяна Доніч. Мені 15 років.
Знято.
Ще й смієш сюди приходити.
- Тато тебе приб'є. - Як вона?
А ти як гадаєш, Тунде?
Будь ласка.
- Боже. - Дякую.
Це все. Дякую вам.
Глянь на мене.
Ндуді.
Глянь на мене.
Ти розумієш, у якій я халепі?
- Пробач. - Тато хоче провести обряд екзорцизму.
Батьки сказали нікого не пускати.
Я з'ясую, що з тобою сталось.
Що це було.
Виродок на це заслужив.
Отче наш, що є на небесах…
Господь хоч раз робив щось для тебе?
Ніхто не приходив тебе рятувати.
Від самого народження
світ просто плював тобі в обличчя.
Досить грати за правилами.
Бери те, що тобі потрібно.
Якщо побачите цю людину, телефонуйте на номер 911.
Клайд був добрим чоловіком.
Роками служив баптистській церкві «Душа на першому місці».
Він не заслужив на таку смерть.
ПІДЛІТОК У БІГАХ ПІСЛЯ ПІДОЗРІЛОЇ СМЕРТІ
- Поліція підтвердила… - Досить питань.
…була 17-річна Еллісон Монтґомері, головна підозрювана у вбивстві.
Просимо не наближатися до неї,
бо вона надзвичайно небезпечна.
Даруйте.
МОНКІ Й СИНИ
- Ми зачиняємось. - Новенький?
Я прийшла до тата. Я дочка Берні Монкі.
- Пропусти. - З оцим не можна.
- Привіт. - Дайте мені хвилинку.
- Що це за хрін на вході? - Просто йди нагору й праворуч.
Знайдете його там, мем. Як вам цей?
- Що сказали в поліції? - Привіт.
- Ти не можеш отак приходити. Ми працюємо. - Я сам.
- Як ти, тримаєшся? - Я хочу знайти вбивць мами.
- Я бачила їхні обличчя. Я допоможу. - Рокс. Вислухай мене.
Мені дуже прикро через те, що сталося. Розумію, ти сумуєш за нею. Як і всі ми.
Але Рікі правду каже. Це бізнес. Унизу є клієнти.
Це через бізнес її вбили? Хотіли добратися до тебе? Помститися?
Ні. Поліція вважає, що це невдале пограбування.
Тупі виродки зайшли не в той будинок.
Вони сказали: «Малої бути не мало».
Вони знали, хто я.
Може, вони стежили за будинком. Бачили, коли ти йдеш і вертаєшся.
Скажу тобі так. Ми все розслідуємо. Домовилися? Обіцяю.
Вони мають умерти. Хочу бачити, як ти їх уб'єш.
Ніхто нікого не вбиватиме. Справою займеться поліція.
- Буде належне розслідування. - Відколи Берні Монкі довіряє поліції?
Думаєш, мене це не вбиває? Я любив твою маму.
Я про все подбаю, але треба бути обережними.
Копи всюди.
Не хочу, щоб ти наробила дурниць, маленька.
Ти мене почула?
Так. А тепер — на вихід.
Террі, проведи Роксі.
От і я про це.
Знаю. Він казав, що в середу, тому я чекаю на його дзвінок.
Не знаю, Кейтлін. Чому ти вважаєш, що він зміниться?
Які дитячі травми я маю залікувати, щоб позбутися цього гівнюка?
О боже. Добре. Мушу закінчувати. Добре. 19.30.
- Хочу це закласти. - Ого.
- Звідки це? - З підвіски.
З підвіски, кажеш?
Бачу подряпини.
Дам тобі 100 доларів.
- Це справжній рубін. - Я сказала, що дам 100 доларів.
Пам'ятаєш вугрів?
Вони змушують рибу плисти їм прямо в пащу.
Ні-ні. Я не даватиму грошей залежній від метамфетаміну.
- Це… - Наркоманка.
Вибачте. Голова запаморочилась. Я донорка крові.
- Що? - Здаю кров. Платять 50 доларів за пінту.
- Забула з'їсти своє печиво. - О боже. Добре.
- То сідай. - Справді?
Звісно. Ану швидко сідай у крісло.
- Можна мені щось випити? - Авжеж. Їй- богу.
РІЗДВЯНІ СЮРПРИЗИ!
У тебе є щось краще, ніж револьвери.
- Побачиш. - На, сонце. Випий соку.
Будеш печиво?
Овва.
Біллі, підійду за хвилинку.
Я просто дивлюсь.
Такий рубін вартий більше…
Нехай буде 150.
Дякую.
Через тебе я видаюся божевільною.
Я помагаю тобі дістатися, куди треба.
- І куди ж це? - Як побачиш — відразу зрозумієш.
Ну, гаразд.
Поговори зі мною.
У що вплуталася Ндуді? Люди звуть її відьмою.
- Вона не відьма. - Скажи це її батькові.
Я тебе більше не розумію.
Ти ж знаєш, що джуджу небезпечне. Нащо в таке лізти?
Я не подумав.
Просто розслідував історію.
- Вибач. - Ти мусиш усе виправити.
І не говори про це з сестрою.
Не хочу, щоб вона набралась від тебе.
Ти мене почув?
Усе гаразд.
ПЕРЕТЯГНУТИ ВІДЕОФАЙЛИ ЕЛЕКТРИЧНІ ДІВЧАТА????
БЛАГАЮ, ДОПОМОЖІТЬ! ЩО ЦЕ ТАКЕ?
Це знайшов стажист. Опубліковано одним нігерійцем.
Тунде Оджо. Влогер з 12 підписниками.
Це ж, мабуть, зроблено в снапчаті.
- Напевно, якийсь фільтр. - Боже, дуже реалістично.
Ви б бачили коментарі.
Повно дітей заявляє, що з ними відбувається щось подібне.
Що вони вже таке бачили. Струм, що виходить у них із рук.
- Усе дівчата-підлітки? - Як я бачила — так.
- Щось чути від губернатора Дендона? - Цілий день на зустрічах.
Брехня. Вибори в Сенат. Він збирає фінансування.
Помічник сказав, що сьогодні в маєтку буде таємний прийом для жертводавців.
Курва.
Значить, доведеться їхати в бісову Олімпію на власну річницю.
Подзвони Робу й скажи, що я запізнюсь.
- Добре. Зробиш мені послугу? - Так, Мері Поппінс. Що саме?
Якщо в Дендона буде преса. Про ці туфлі були погані відгуки.
- Надто дорогі. - Оці?
За 800 доларів? Бо ти сказала, що потрібне щось «статусніше»?
Пробач. Прогресивна публіка дуже мінлива.
Вони непогані.
Так.
- Незручні. - Ну, за такі гроші.
Дендон носить взуття від «Ferragamo» за 1000 доларів.
Усім байдуже. Раджу тим, хто одержимий моїм взуттям, зайнятися своїм життям.
Як іспит з історії? Як успіхи?
- Нормально. - Нормально? Просто нормально?
- Так. - Гаразд.
Ти шариш, Джос?
Я розкажу старомодно Який я милий і чому
Скажи мамі, скажи татові Шли телеграму
Як бачиш, я — енергетик Бо витримую довго
Моя команда стоїть твердо Не боїмося нічого
Так, так.
О боже. Таку-от музику я слухав у твоєму віці.
Вважав її дуже крутою. Боже.
Спробуй якось послухати. Може, тобі сподобається.
Вони були не тільки веселі, а й соціально свідомі.
Вони були свідомі до того, як це стало модним.
А ці семпли? О боже. Там було все. Вони використовували етнічну музику.
Джаз. Тепер семпли використовують усі, але тоді…
Ясно, я зрозумів. Я відсталий тато. Просто їду й не базікаю.
Курва.
Якого біса?
- Чорт, сонце. Ти в нормі? - Я в нормі.
Що це, в біса, було?
Не знаю. Мабуть, статичний заряд.
Джос, з мікрохвильовкою було щось подібне?
- Джос. - Ні.
- Розкажи мені. - Ні.
Боже. Може, програвач старий, як і твоя дурна музика.
Джос.
Хлопчики й дівчата Плещуть рученята.
Хлопчики й дівчата. Плещуть рученята.
Ти в нормі?
- Що з машиною? - Не заводиться.
- Можна глянути? - Уже їде майстер.
Ще один чоловік, який тебе недооцінює. Нічого нового.
- Куди їдете? - У продовольчий банк.
Ану тихо, не треба всім розказувати.
Я росла серед машин. Мій тато — механік.
Маєш у кишені зайвий старт-кабель?
Можливо.
- Звідки ти йдеш сама-самісінька? - Пропустила автобус.
Ти таки можеш мені помогти.
Я заведуся, а ти скажи, чи рухається кабель акселератора.
Готова?
- Нічого? - Спробуйте ще раз.
Ще раз.
- Вона чарівниця? - Вийшло?
- Вона відьма. - Ще раз.
- Нема дівчат-чарівниць. - Дівчатам усе під силу.
Ще раз.
Що ти зробила?
- Ні, спокійно. Дихай. - Це опік.
- Татку. - Що сталось?
- Вона мене скривдила. - Геть від дітей.
- Вона торкнулася гарячого двигуна. - Геть від моїх дочок.
- Не чіпайте мене! - Татку.
Чорт.
- Сідайте в машину. - Татку.
Болить?
- Татку. - Донечки, усе нормально.
Ось що стається, коли ти мене не слухаєш.
Гей.
Срав пес! Ти що робиш? Не вмієш їздити на довбаному велику?
Дурне дівчисько. Що за хрінь?
- Він витріщається. - Мабуть, бо ти на нього витріщаєшся.
- Підійди до нього. - Нізащо.
Чому? Чого ти боїшся?
Він був із Брі Діас. Я на таке не здатна.
Джос, та що ти. Це не «Дисней на льоду». Просто підійди…
Припини. Боже.
Тиждень тому моє життя тягнуло на чотири з десяти.
- А тепер тягне на сім. - На сім?
Ми б'ємо електричним струмом.
Ми здатні щось підірвати. Серйозно, сім? Ні, це десять.
Це, курва, десять.
- Марґо. - Денієл.
- Ти пізно. - З мого офісу дзвонили. Багато разів.
- Дякую. - Пройдемо в кабінет.
Авжеж.
Знайомтесь, мер Марґо Клірі-Лопес.
- Вибачте, що відриваю. - Ти вибуваєш чи на неї роздати?
Невеличка перерва. Це ненадовго.
Не віриться, що серед цього трешу ти влаштував вечір покеру.
Так.
З людьми, які фінансують твої ініціативи соціального житла й програми грамотності.
Це політика.
Життєво важливі рішення часом приймаються за покером.
- Будеш алкогольну комбучу? - Так, дякую.
Дякую.
Я отримав повідомлення. Збирався подзвонити тобі завтра вранці.
- Що тобі потрібно? - Щоб ти відповідав на дзвінки.
- У нас справжня криза. - Треба гасити чимало пожеж.
Часом у прямому значенні, але це явно не «криза».
Давай без цього «У татка Дендона все під контролем».
Знаю, що через кампанію тебе цікавить думка…
Кампанія тут ні до чого.
Проблема в тому, що ти приходиш посеред ночі
і кричиш: «Кінець світу». Не повіриш.
У нас завжди кінець світу. Така доля керівників.
Як помогти тобі керувати ефективніше?
Рятувальникам потрібне екстрене дофінансування.
Ще щось?
Так.
Я тобі щось покажу і знаю, що це прозвучить божевільно.
Але просто глянь. Подивись.
Хай що відбувається, це якось пов'язано з тим, що ти бачиш на відео.
- Марґо… - Знаю.
Це ж відео на Yoozzer.
Так. І воно єдине пояснює останні події.
- Ти під сильним стресом. - Так. Моє місто у вогні.
- У тебе ж сьогодні річниця? - Так.
- Скільки вже? - Двадцять років.
Ого, вражає. У політиці важко знайти такий баланс.
Доручу це своїй команді, без зайвого шуму.
А ти терпляче й спокійно чекатимеш.
А тим часом я надам необхідні кошти.
Дякую.
Але, Марґо, кажу це як людина, якій небайдужа твоя кар'єра.
Заспокойся. Їдь додому. Проведи час із чоловіком.
Так. Твоя правда.
- Дякую. - Без проблем.
Коли пропрацюєш стільки, скільки я, уже не будеш так істерити.
- Що ти сказав? - Ти розумієш, про що я.
Так, я прекрасно розумію, що ти маєш на увазі.
Чорт.
Це все, що лишилося від тайської їжі.
Кохана, ти пізно попередила, вибач.
Я ж навіть зарезервував наш французький ресторанчик.
Я вмираю з голоду, тому чудово. Дуже тобі дякую.
Пробач.
Не переймайся, люба. Від французької їжі мене дує.
- Де взяв квіти? - З бочки сусідів біля поштової скриньки.
Їхній кіт срав у нашу пісочницю. Тому це справедливо.
Це точно. Прямо в яблучко.
- Чорт, що сталось? - В інтернеті ненавидять мої туфлі.
- І моє обличчя. - Не чіпай. Я все зроблю.
То як твій день? Було щось прикольне чи цікаве?
Ні. Не хочу говорити про свій день.
Добре. То про що хочеш поговорити?
Про те, як ти виголився. Поговоримо про це, докторе Лопес.
Гаразд, мамусю.
Це тобі.
Ні. Знаєш що? Ми поговоримо про твій день.
Ні. Я не хочу. Нащо говорити про мій день?
Навіть коли ти дуже мило маніришся,
я бачу, що щось сталось.
А ти це приховуєш.
Якщо не випускати пару,
то потім ти вибухнеш, і це зіпсує нам вечір.
Вибач. У мене сьогодні була пацієнтка.
Бідолашна дівчинка. Стільки гніву. Сказитися просто.
Її напихали таблетками до відключки, а вона все одно закипала.
Не знаю.
Здається, що останнім часом увесь світ на межі.
Тому треба дати тому лайну вихід, ясно?
Не можу. Якщо на моєму обличчі хоч на секунду промайне злість,
то я емоційна, ірраціональна, істерична й не годжуся для посади.
Маячня. Це безпечне місце.
А я твій чоловік. Ти маєш право тут позлитися.
Випусти пару. Давай. Лютуй.
Добре.
У цьому місці бушує якесь гівно. Повне гівно, ясно?
І в часи мобільних телефонів і текстових повідомлень,
електронної пошти й «Паноґрами»,
я мусила їхати в довбану Олімпію, щоб привернути його увагу хоч на хвилину.
- І знаєш, що він мені сказав? - Ні. Що?
Щоб я не була істеричкою.
Як він сміє називати мою дружину істеричкою?
- Надереш йому зад? - Ти не надерла?
- Якби ж то. Я б йому показала. - Ще й як.
То що ти сказала? Я тебе знаю, і ти точно щось відповіла.
Нічого. Бо я жінка в політиці. Він може днями мене обсирати.
- А я маю поводитися гідно. - Він бачить у тобі загрозу. Розумієш?
Бо ти значно здібніша й кваліфікованіша, ніж він.
Тому він принижує тебе й затикає.
- Але ти не даси йому перемогти. - Він уже переміг.
Бо я хотіла гарно повечеряти й зайнятися сексом з чоловіком.
Так, чекай.
- Що ти… - Зажди. Не…
На.
Що це? Це ж…
Це подарунок? Чи…
Так. Це весільний подарунок від твоєї божевільної матері.
Розбий її. Давай.
Розтрощи. Я серйозно.
О боже. От лайно. Це до біса приємно.
То як? Класне відчуття?
- Так, я хочу ще. - Ні- ні.
Краще принесу щось з «Ікеї».
- Швидше. - Ти шалена. Я в захваті.
Пожежі лютують по всьому світу:
у парках, на роботі, вдома й у школах.
У багатьох випадках поліція виявила тривожні збіги.
Відповідальні за це дівчата, часом навіть 12-річні.
Чи ці підпали навмисні?
Можливо, челендж із соцмереж пішов не за планом?
Сьогодні втомлені пожежники
по всьому світу гасять пожежі й шукають відповіді.
У Карпатії президент Москалев оголосив цих дівчат терористками
і грозиться стратити відповідальних за підпали.
Це просто дівчата, Вікторе. Просто дурні жарти.
У тебе ж точно є важливіші справи.
Кажеш, що я не знаю, що діється в моїй клятій країні?
…вже другу ніч поспіль знеструмлено чимало регіонів.
Бізнеси не працюють,
а сім'ї сидять удома при світлі свічок.
Навіть ліхтарі не працюють, і цілі міста поринули в повну темряву.
У китайському Ґенджу
фабрика мобільних телефонів повідомила про ушкодження
товарів від пожеж на мільйони доларів.
Що?
До вас гостя, місіс Москалева.
Ваша мати.
Це смердить гівном.
Ти не можеш бути така амбітна в інтерв'ю. Ти їм не сподобаєшся.
Ти мусиш бути вдячна. Я здивована, що тебе взагалі помітили.
Але я найкраща. Тому в мене брали інтерв'ю.
Боже милий! Ти себе взагалі чуєш?
Не бери так багато. Сестрі треба тренуватись.
Будь скромніша. Ти вже не дитина.
- Я не працюю… - Ми…
Мова не про тебе.
Ми не працюємо на трьох роботах у такі паскудні години,
оплачуючи твої тренування, щоб ти все зіпсувала своєю пихою.
З повним шлунком не зможеш робити «колесо».
Так, зрозуміла. Не бути амбітною.
Ні.
Авжеж, будь амбітна.
Ти мусиш бути амбітна,
але не показувати їм, що ти амбітна.
Їм це не сподобається. Мила дівчинка — ось, яка ти маєш бути.
Місце.
Бачу, зробила пластику.
Вишукана сучка.
Нічого мені не запропонуєш?
- Ти жорстока. - Вчилася в найкращих.
Батько помер. Помер і залишив мене ні з чим.
Удома нема ні крихти.
Зараз складні часи. Роботи немає.
Я не маю на що жити.
За три тижні я майже не їла. Не маю де й помитися.
Ще й бурсит.
Глянь на мої набряклі пальці.
Забери їх.
Яке ж гівно.
Я прийшла по те, що мені належить.
Аякже.
Тато помер?
Серце?
Пияцтво.
І жодна дочка не прийшла на похорон.
Я все робила сама.
Щось чула від Зої?
Усе ще нічого. За стільки років.
Я знаю, що вона вернула всі цяцьки, які ти їй слала.
Ще пам'ятаєш про рідних. Так і думала.
- Іди звідси. - Я щойно прийшла.
Тобі вже пора. Руслане!
Тетяно. Боже, я у відчаї.
Дозволь побути тут, відпочити.
Я допоможу тобі так, як ти колись допомагала мені.
Дякую.
Тобто ніяк.
Сюди.
Та як ти смієш? Глянь, скільки ти всього маєш!
Думаєш, це нічого мені не коштувало?
Виведи її.
Не попрощаєшся, мамо?
Твій новий ніс гидотний.
Руслане, викинь торти.
Я маю силу.
Я теж можу.
Я бачила інших дівчат.
Кажу тобі, у них такого нема. А з мене аж пре.
Чому це відбувається зі мною?
Чому?
Бо світу потрібна революція.
І ти станеш її голосом.
Краще майбутнє у твоїх руках.
ВИ ЩЕ ДИВИТЕСЯ?
Це Гелен. Вона б не дзвонила, якби це не було важливо.
Добре.
Алло.
Що?
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська
Творчий керівник Руслан Поліщук