СЕРІАЛ NETFLIX
-Як можу допомогти? -Пані Баллард?
Тобто ви Реджина Баллард?
А ви хто?
Це ж ви, так?
Ви Акесо?
Як ти мене знайшла?
Це було нелегко.
Але в щоденнику вашої дочки були підказки.
Мені вдалося переконати одну людину…
що я працюю медсестрою у хоспісі.
У них було кілька адрес для пересилання.
Це вже третя.
Можна?
Це щоденник вашої дочки, чи не так?
Так.
Де Афіна?
-Хотіла знайти її, та… -Ми не розмовляємо.
Для мене честь познайомитись із вами.
Не знаю, чи в курсі ви, але ваш старий будинок став хоспісом.
Я там пацієнтка і я знайшла це.
Я також знайшла таємний підвал.
Ваш підвал.
Це особливий будинок.
Так.
Я була така близька.
Моє серце було чистим. А пожертва була…
правильною.
Зрештою, мене занапастила моя ж кров, моя дочка.
На мою думку, вони жахливо з вами обійшлися.
Я знаю, як вам було в тих установах,
що вам там довелося витерпіти.
Я здивована, що ти захотіла зі мною зустрітися.
Я вигнанка.
Не чула? Я божевільна жінка.
Коли мене нарешті випустили, мені сказали, що я вилікувалась.
Як думаєш?
Думаєш, я зцілена?
Їхні уявлення про здоров’я перекручені.
Здається, ви це знали…
найкраще за інших.
Я хвора.
Дуже хвора.
Але хочу вижити.
І ви знаєте як це зробити.
Знаєш…
Піфагорійська освіта складається з двох форм навчання —
екзотеричних та езотеричних, однаково важливих.
Я завжди хотіла, щоб моя дочка продовжила моє вчення,
але вона надто далеко зайшла, їй промили мізки.
Але тебе,
здається, ще не зіпсували.
Так.
Я все ще бачу світло у твоїх очах.
Розумна дівчинка.
Дуже добре.
Я навчу тебе, Джуліє,
бо так, ти можеш зцілитися.
Так, старі боги та богині досі тут.
І так, вони матимуть справу з нами, якщо ми дамо їм те, що вони хочуть.
Усе залежить від того, на що ти готова.
Я навчу тебе тому, що знаю.
Скільки тобі лишилося?
Скільки ви дасте мені?
Залишишся на тиждень.
Принаймні, а, може, й довше.
Але треба продумати твоє повернення.
Дістанемо тобі нічну сорочку.
Підеш до лісу, забрудниш її добряче.
І коли тебе спитають, де була, про мене ти не скажеш.
-Зрозуміла? -Так.
Ми придумаємо історію.
Усім подобаються добрі історії.
А потім, хто знає, розумнице?
Може, на тебе чекають великі звершення.
І що, доку?
Що робитимеш?
Стійте.
Стоп!
Ілонко, допоможи мені.
Хай іде.
Штучне дихання?
-Так. -Роби.
Що ж, у дівчат стан стабільний. У всіх трьох.
Їм зробили промивання. Тиждень буде жорстким,
але вони виживуть.
Частково завдяки тобі.
Але звісно,
їх би там унизу взагалі не було, якби не ти.
Тож подумай про це.
У підвалі є сходи,
вони добре заховані.
Коли я спустилася,
я навіть не здивувалася, побачивши Джулію.
Але здивувалась, побачивши тебе.
-Ви дозволили їй піти? -Звісно.
Там на підлозі вмирали люди, а я лікар, Ілонко.
За ці роки Джулія була тричі заарештована тут.
Проникнення зі зломом, переслідування.
Шкода, ти не виявила належної поваги до мене, діючи без мого відома.
І що вважала її другом.
А мене…
не знаю вже ким.
Через неї я приїхала сюди.
Вона подолала хворобу.
Що б ви про неї не думали, чим би вона відтоді не займалася,
це не можна заперечувати.
Тут є щось.
Зовсім ні.
Вона така сама, як Сандра.
Я зустрічала таких людей, як Джулія…
Вони не можуть прийняти той факт, що їм просто пощастило.
Але час настає для всіх.
-Що це означає? -Я думаю, це очевидно.
Ескалації, зломи.
Учора вона намагалася отруїти тебе.
Не для того, щоб урятувати тебе.
А себе.
Вона знову хвора.
І магію, яку, на її думку, вона відкрила у 1968 році,
припинила дію.
І вона знову вдається до методів «Парагону».
Ви сказали, що нічого не знаєте про «Парагон».
Так, бо нам не варто це обговорювати й дозволяти,
щоб ці шалені ідеї опановували розумами таких людей, як ти,
зневірених людей.
Але я не така, як вони.
-Я… Я не дурепа. -Я знаю.
Ці ідеї…
Вони як рак.
Коли западають у мозок…
уже не важливі твій вік
та рівень інтелекту.
Ми всі ризикуємо.
Будь ласка…
Не кажіть іншим, що я зробила.
Чому?
Хіба не варто їм знати?
Ти б сама захотіла знати.
Думаю…
Я хочу… повернутися додому.
Сьогодні тато приїде на сімейний день.
Мабуть, я повернуся з ним.
Звичайно, як забажаєш.
Я просто…
Мені дуже шкода.
Що ти робиш?
Нічого.
Дурниці.
Рухові навички.
Як вони?
Я хапаю непогано,
близько семи разів із десяти,
але іноді промахуюсь.
Йди сюди.
Щось із лівим оком. Я…
Погано бачу лівим оком.
Гаразд.
-Нічого. -Я знав, що це незабаром почнеться.
Так.
Просто, коли починається із зором,
решта підтягується відразу.
Я знаю.
У мене є сліпа зона.
Так, вона є. І вона…
зростає…
сильно, але…
Але ще…
Є тінь.
Справді. Вона…
На краю ока.
Схожа на…
На ту, про яку казала Трістан.
І Аня.
Так.
І вона просувається…
все ближче.
Іноді схожа на людину. Іноді швидше…
на форму, але…
Вона там.
Я її бачу.
Чорт.
Так.
Йди сюди.
Якщо тобі щось знадобиться, що завгодно. Просто телефонуй.
-Добре? Я з тобою. -Добре.
Не пропадай.
Я люблю тебе, дивачко.
Я так страшенно щасливий за тебе.
Коли розповідатимеш про те,
як тут було, вигадай найкрутішу,
найшаленішу історію.
Ми тебе любимо.
Гей.
Дай мені глянути на тебе. Як слід.
Ти ще побачиш мене.
Мені шкода.
А мені ні.
Зосередься на лікуванні, гаразд?
Заради нас усіх.
Чим би ти не хворіла, надери хворобі дупу.
Я не знаю як це робити.
Я не хочу їхати.
Гей, ми можемо поговорити?
Що це з нею?
Тук-тук.
Що вони надіслали цього разу?
Тобі щось принести?
Закуски. Набір для того, хто ховається в сімейний день.
Ні, дякую.
Гаразд.
Знаєш що?
Думаю…
-цього разу я спущуся. -Так?
Так. Моя сім’я вже тут.
Юрист сказав, що на це піде ще кілька тижнів,
лишилося лише підготувати документи.
Вони поки що не знають.
Телефонували їм уранці, але вони досі сплять.
Там уже за північ.
Ви впевнені?
Абсолютно впевнені?
Познайомишся з моїми батьками.
-Мої батьки приїдуть. -Так.
Мої батьки приїдуть.
Ти мала рацію, він милий, коли посміхається.
Мамо!
Серйозно?
Ти правда мене навчиш?
Якщо справді хочеш навчитися, то так.
Ти не здавався мені віолончелістом, але я рада сюрпризу.
Чорт забирай.
Це не твоя мати?
Поглянь, що ти накоїв, друже.
Привіт.
-Ви приїхали? -Звичайно, приїхали.
Привіт.
Це… Гарний будинок.
Правда.
Загалом, це…
Моя подруга Шері.
Привіт. Я така рада з вами познайомитися.
-Дуже приємно. -Навзаєм.
Я не просто подруга. Я його наречена.
Ми заручені.
Надто швидко.
Вибач, що турбую…
Док сказала, що ти…
Так.
Вибач, що перериваю. Це Ретт.
Він був близьким другом Ані.
Звісно, так.
Він приїхав щодо неї,
тож ми відправили його до тебе.
-Так. Заходь. -Так.
-Добре. -Дякую.
Вона…
Вона нам про тебе розповідала.
Тож…
І це…
Це все.
Це її ліжко.
Я телефонувала тобі до похорону.
Вона залишила твій номер, але він був вимкнений.
Здається, я не дав їй новий номер, коли ми переїхали.
А як тоді… Як ти тут опинився?
Прочитав некролог.
-Це я написала. -Правда?
Я прочитав і подумав…
що той, хто це написав…
добре її знав.
Вона багато про тебе говорила.
Боже…
Що ж, співчуваю.
Ні, все нормально.
Вона…
розповіла мені, як ви посварилися.
-Але вона знала, що сама винна. -Зрозумів.
Але все було не так просто.
Я міг би вчинити краще.
Ми всі могли б учинити краще.
А вона безперечно бувала впертим стервом.
Але…
вона тебе кохала.
Слухай…
вона залишила мені деякі свої речі, і…
Вона б точно не заперечувала, щоб я тобі віддала.
Тут небагато.
Основне вона віддала на благодійність, але дещо…
Не знаю, що з цим робити, тож залиш собі.
Вона її полагодила.
Статуетку.
Вона молодець.
Навіть несхоже, що вона була розбита.
Можна подивитися?
Вона розбилася дуже давно.
Дуже давно і…
Тобто виглядало, наче вона…
мабуть, купила нову.
Не схоже, що цю лагодили.
Просто нова статуетка.
Ти в нормі?
Так.
Так, в нормі.
Вона її полагодила.
Ось ти де.
Так, пробач. Треба було щось залагодити.
Д-р Стентон сказала, що нам треба поговорити, але не назвала причину.
З тобою все гаразд?
Не розкажеш, у чому річ?
Це називається розпорядження про похорон.
Я давно мала заповнити…
але не заповнила.
І я хочу, щоб ти заповнив його зі мною.
По суті, список того, що я хочу…
Так, я знаю.
Я знаю, що це таке.
Не знаю, чи варто йти цим шляхом.
Вже час…
Я знайшла одну книгу в бібліотеці.
Називається «Моя пісня тому, хто ніколи не співав мені», Мерріт Маллой.
І тут є вірш, називається «Епітафія»…
Хочу, щоб ти прочитав, коли прийде час.
Ні, люба.
«Коли я помру, віддай те, що від мене залишилося.
Дітям і старим, які чекають смерті.
І якщо захочеш плакати,
плач про брата, що йде вулицею поряд із тобою.
А коли я буду потрібна,
обійми когось іншого
і дай їм те, що ти хочеш дати мені.
Я хочу дещо тобі залишити.
Краще за слова чи звуки.
Шукай мене в тих, кого я знала чи любила.
І якщо не можеш мене віддати,
хоча б дозволь мені жити у твоїх очах, а не у твоїх думках.
Люби мене, беручи інших людей за руки,
дозволяючи тілу доторкнутися до тіла,
і відпускаючи дітей, коли вони виростуть.
Любов не вмирає. Люди помирають.
І коли від мене залишиться тільки любов…
віддай її».
О, тату.
Привіт.
-Де ти був? -Привіт.
Вибач. Просто хотів подихати.
Тут дуже гарно.
Правда.
Слухай.
Нам треба поговорити.
Гаразд.
Ну ось, сказав, що треба, а тепер сам не знаю,
як висловитись.
То це…
Так.
-Що я зробила… -Нічого.
Нічого. Ти маєш це знати.
Ілонка була неправа.
Але водночас її слова були правдою.
Ти нічого не зробила.
Це давно назрівало.
Але тепер я навіть не…
Я…
Загалом не знаю, як це робиться.
Є лише один спосіб.
Слово за словом.
Котра година?
Зараз 00:24.
Почекаємо ще?
Ні.
Не думаю, що вона прийде.
Думаю, сьогодні лише ми.
Не люблю порожні стільці за столом.
Може, прибрати їх убік? Відсунути?
Краще залишити.
Щоб їм завжди було місце.
Незабаром з’являться нові порожні стільці.
Будуть і нові обличчя. Як завжди.
За тих, хто був, хто прийде потім, за нас
і за тих, хто не з нами.
-За тих, хто був, хто прийде потім, -Хто прийде потім,
-за нас і за тих, хто не з нами. -і за тих, хто не з нами.
-За видимих і невидимих. -Хто тут, але не тут.
Знаєте що?
Думаю, сьогодні я закінчу.
-Нарешті. -Давно пора.
-Дякую. -Думаю, цій історії…
настав кінець.
Дасті завжди знав, що це станеться.
Голоси в його голові вказали на нову жертву.
То була Шила.
У глибині душі він знав,
що завдасть біль людині, яку кохає.
Тому що він завдає болю всім.
Зрештою.
Шила.
Шила
Вибачте, що запізнилася.
У мене був важкий день.
Нічого. Бери стілець.
Кевін сьогодні закінчить.
Ти якраз вчасно.
-Правда? -Так.
Ви це зробили. Прожили достатньо,
щоб почути захопливе завершення.
Що ж, вибач, що перервала.
Дасті знав, що робити.
Алло?
Привіт.
Можеш приїхати?
Це важливо.
Що коїться?
Це стосується Ненсі.
Думаю, я знаю, що з нею сталося.
Буду за 20 хвилин.
Агов!
Є хто?
Дасті?
Дасті, я заходжу.
Ось ти де.
Я…
Цей символ…
Так, я також його бачив.
Тому й зателефонував тобі.
Я знаю, хто вбив Ненсі.
І ми маємо їх зупинити.
Ідемо. Ти не повіриш.
Що там?
Сама подивися.
Це чат «Ейнштейн».
Стривай.
НЕНСІПЕНТС81. Це Ненсі.
Хто такий ЛЕДЗЕППЕФАН?
Боже мій.
Він убивця?
Так.
То хто це? Хто вбивця?
Мій дідусь.
Боже мій.
Він розмовляв із нею багато тижнів.
І прикидався учнем нашої школи.
І моя мати.
Вона теж убивця.
Що?
І я.
Дасті?
Я не хочу!
Я не…
Не робитиму цього.
Шила.
Дасті.
Мені так шкода.
Я люблю тебе.
Мамо?
Ненсі.
Мені так шкода.
Я намагалася знайти тебе.
Я не знаю, як усе почалося.
Що б це не було в ній…
їй це дісталося від мого діда.
Коли він став занадто старий,
це перейшло до неї.
А коли після інсульту вона не могла більше рухатися,
все впало на мої плечі.
Ти не мав вибору.
Ти не знав, що робиш.
У тому й справа.
Я знав.
Нарешті.
Такий молодий…
Такий сильний.
Ні.
Я знаю, що ти ще там.
Дасті мене не чіпатиме.
Я знаю, він мене не чіпатиме.
Дасті більше нема, дитино.
Упевнена, ти мені не зашкодиш.
Будь ласка.
Я не хочу робити боляче.
Просто вб’ю тебе.
Замахуйся! Сильніше!
Він не відчув.
Він не відчув удар молотком і як упав на підлогу.
Але якщо щось говорило про почуття Шили,
якщо він колись сумнівався у них,
то все стало очевидним.
По тому, як вона завдала удару.
Як вона сповільнила молоток в останню секунду
і врятувала його жалюгідне життя.
Він розповів усю правду поліції та окружному прокурору.
Його визнали невинним через неосудність.
З чим він так ніколи і не погодився.
Вони знайшли десятки тіл у печері.
Деякі були вбиті ще до народження його діда.
Легких відповідей тут не було, і ніхто не хотів вірити
у безсмертного серійного вбивцю.
Але це було неважливо.
Головне, що вона була врятована.
Він більше ніколи не завдасть шкоди жодній дівчині.
Можна…
Можна музику, будь ласка?
Трохи голосніше, будь ласка.
Чудово.
Ну ось.
Усе.
Це кінець. Тепер уже можна вмирати.
Щось кінцівка так собі.
Мені не подобається.
Хочеш поговорити, Поллаку? Сама «Відьму» не розповіла.
Ну ж бо. Закінчимо сьогодні.
Побачимо, що там буде.
Гаразд.
Як ви пам’ятаєте, Імані була відьмою.
Вона мала дар ясновидіння вночі.
І бачила майбутнє.
Мав померти хлопець.
Але вона цьому запобігла.
Страшною ціною.
І в процесі її подругу Скотті підстрелили.
Допоможіть!
Змінивши майбутнє,
вона відтягла неминуче.
Але тепер всесвіт повертав усе на свої місця.
Будь ласка.
Допоможіть!
Допоможіть мені! Хто-небудь.
Прошу.
Якби ж.
Немає слів більш марних, більш безпорадних,
ніж «якби».
Якби тільки вона зробила це або зрозуміла те,
або подумала про це раніше.
Але в тому й річ.
Відповідь завжди одна.
Всесвіт не сприймає «якби».
Можеш говорити, скільки хочеш.
Якби ж було не так.
Відповідь завжди одна… «Але це так».
Імані намагалася змінити майбутнє,
але майбутнє так само зумовлено, як і минуле.
Вона не могла змінити минуле.
І не змогла змінити майбутнє.
Ти маєш жити.
Але, можливо, раптом…
вона змогла б виправити помилку.
Мамо?
Де ми?
Удома.
Я не впізнаю ці дерева.
Ти ніколи раніше не заходила так далеко в ліс.
Не пам’ятаєш, як ми прийшли?
Ні.
Я не пам’ятаю.
Розкажи, що пам’ятаєш.
Щось не так із головою.
Чому це?
Ходімо туди, звідки прийшли.
Тут так добре.
Знаєш, де ми зараз?
Так.
Усе добре.
Подивися вниз. Це безпечно.
Я померла?
Ти все ще жива, але зробила крок із життя.
А я зробила крок до життя, щоб зустріти тебе тут.
Ти не зможеш зцілити її, не самотужки.
Треба твоя допомога.
Ти просиш, не знаючи, про що просиш.
Мертвих не воскресити, Імані.
-Але вона жива. -Я говорю не про неї.
Я помру, якщо зцілю її.
Ти не зобов’язана це робити, Імані.
Так, ти дала маху.
З усіма буває.
Але в тебе все життя попереду.
Ти тут, щоб мене відмовити.
Звісно, я ж твоя мати.
Я прийняла рішення.
Я нічого не змінюватиму.
Звичайно, ні.
Ти ж моя дочка.
Я така рада тебе бачити.
Я буду в лісі.
Я танцюватиму зі світлячками, люба.
І чекатиму на тебе.
Тож якщо хотіла попросити…
Проси зараз.
Допоможи мені, мамо.
Допоможи зцілити її.
Дякую.
Ти маєш повернутися, Імані,
інакше ви обидві помрете.
Єдиний шлях назад — через воду. Тут холодно і глибоко.
Тож краще стрибай.
Уперед.
Побачимося, коли побачимось.
Імані?
Як ти тут опинилася?
Я не могла залишити тебе тут саму.
Я… намагаюся повернутись…
вже кілька днів, може, довше…
У мене теж так спершу виглядало.
А тепер…
почало згасати.
Думаю, коли згасне…
мене забере.
Що ти тут робиш?
Ти не мусиш померти.
Нічого.
Ти не винна.
Чим довше я тримаюся за цю штуку,
тим більше розумію, що відпустити її — нормально.
Я прийшла сюди не просто так,
і ти мусиш…
дозволити мені це зробити.
Візьми.
Що буде з тобою?
Я танцюватиму зі світлячками.
Я це запам’ятаю?
Не знаю.
Але…
якщо зможеш…
не забувай мене.
Вибачте, я не можу.
Вибачте.
Вибачте, не можу.
Я просто не можу.
Скотті розплющила очі.
Спочатку вона не могла бачити ясно, бо так давно не розплющувала очі.
Але коли зір повернувся…
вона побачила Імані.
Здавалося, вона просто спала,
тільки з легкою усмішкою на обличчі.
Скотті вже майже забула про все, що сталося.
Спогад згасав, як подих на дзеркалі.
Вона намагалася зберегти цей спогад,
але він просочився крізь пальці, немов вода.
Скотті наполягла, щоб супроводжувати тіло Імані до самого моргу.
Медсестри спочатку заборонили їй,
але довго не встояли, тому що, повірте мені,
вона бувала по-справжньому впертим стервом,
коли хотіла.
Похорон був помпезним.
Повна зала народу,
та її друзям це не сподобалося.
Справжнім друзям.
Вони вирішили влаштувати дещо краще.
-Імані та Бен. -Виклади ще серце навколо.
Вони знали один одного якусь мить.
Але час — ілюзія. І ця парочка знала це.
Малюй серце, чорт забирай.
О так. Ще трохи
і навколо бігали б міні-Імані або малюк Бен.
Жодної романтики, Шері.
Дозволь мені. Я покажу тобі, як це робиться.
Вони побудували чудовий меморіал.
І залишили там дорогі їм речі.
А ще там були Люк і Беккі.
Чуваче. Беккі померла.
Це була ціла тема.
Вони тепер закохані. І все одно історія не про них.
А про те, щоб шанувати друзів, які пішли раніше.
Що вони й зробили.
По одному артефакту, по одному спогаду,
по одному жесту, сміху,
по одній сльозі за раз.
Це ще не все.
Скотті зробила для своєї подруги ще дещо.
Вона знала, де та хотіла опинитися найбільше.
Ця ідея прийшла Скотті уві сні.
Хоча тієї миті сон здавався таким реальним.
«Можливо, всі сни реальні», — подумала вона.
«Може, вони лише вікна».
Народ?
Ви це бачите?
Це було вікно в інший світ.
Альтернативний вимір.
Граничний простір.
Потойбічний.
Хтось називав це життям після смерті.
Дякую.
Що б там не було, коли б не було,
де б не було…
Імані не почувалася мертвою.
Вона почувалася навіть добре.
І вона була не сама.
Її мама була поруч.
І Бен теж.
Тому що іноді в житті тобі не щастить із коханням.
Але це не означає, що гра закінчена.
Там було безліч облич, яких Імані не знала.
Але якимось чином її серце знало їх усі.
І так шлях продовжився.
Й Імані продовжила.
Тому що так і буває. Люди переходять далі.
Її друзі ніколи так і не взнають,
чи бачили вони щось, чи то була просто їхня уява.
Але якщо це був сон, то він наснився їм усім.
І немає нічого реальнішого, ніж це.
Я хочу вам дещо сказати.
Минулої ночі…
я зробила щось…
дуже погане.
Але я до цього дійду.
Сьогодні до мене дехто приходив.
Друг Ані, Ретт. Пам’ятаєте Ретта?
Він зайшов до кімнати і…
Я вирішила, що в нього мають бути її речі.
У неї була статуетка балерини,
у якої відкололася нога.
Але коли я її взяла, вона була ціла.
Нога була на місці.
Гей.
Хочу піти нагору довгим шляхом.
Підеш зі мною?
Так.
-Мені сподобалася твоя історія. -А мені твоя.
Тільки не кінцівка.
Окрім неї…
Не знаю.
Ти надто суворий із Дасті.
Думка про те, що він залишиться сам до кінця життя…
Щоб не нашкодити дорогим йому людям.
Тому що він завжди шкодить дорогим йому людям.
Я не знаю, чи можливо взагалі
не завдавати болю тим, хто тобі дорогий.
Але необов’язково бути самому.
Я розлучився з Кетрін.
-Мені шкода. -Ні, це вірний крок.
Було нечесно продовжувати стосунки.
Крім того, мені…
Мені подобається інша,
і я більше не можу брехати.
Навіть після того,
як я наразила всіх нас на небезпеку?
Ти зробила це через надію.
Тому що ти така людина.
З самого приїзду сюди ти була сповнена надії.
А що ще міг означати знак Ані?
Що ще могла означати ця статуетка?
Якщо не надію?
Ти мала рацію.
-Ти завжди мала рацію. -Але, Кевіне, я…
Навіть не знаю…
як ми можемо ось так просто…
Я невдовзі помру.
Я теж.
Але я тут подумав, що смерть — дурна причина, щоб не жити.
ПІДПРИЄМЕЦЬ СТЕНЛІ ОСКАР ФРІЛАН ВІДКРИВ НОВИЙ ВЕЛИЧЕЗНИЙ МАЄТОК
Переклад субтитрів: Юрій Обревко