‎UN SERIAL NETFLIX
‎- Vă pot ajuta? ‎- Dră Ballard.
‎Sunteți Regina Ballard?
‎Cine întreabă?
‎Dv. sunteți, nu?
‎Sunteți Aceso?
‎Cum m-ai găsit?
‎N-a fost deloc ușor.
‎Dar erau niște indicii ‎în jurnalul fiicei dv.
‎Am reușit să conving pe cineva…
‎de la instituție ‎că sunt asistentă la azil.
‎Aveau câteva adrese.
‎Asta e a treia pe care o încerc.
‎Îmi permiți?
‎A fost al fiicei dv., nu?
‎Da.
‎Unde e Atena?
‎- Am încercat s-o găsesc, dar… ‎- Nu vorbim.
‎Sunt onorată să vă cunosc.
‎Nu știu dacă știți, ‎dar vechea dv. casă e azil acum.
‎Sunt pacientă acolo și am găsit asta.
‎Am găsit și subsolul ascuns.
‎Subsolul dv.
‎Casa aceea e specială.
‎Da.
‎Am fost tare aproape!
‎Inima mea era pură. Ofranda mea a fost…
‎corectă.
‎Și am fost distrusă de propriul meu sânge, ‎de propria mea fiică.
‎Cred că e tare nedrept ce v-au făcut.
‎Știu cum e în acele instituții,
‎ce trebuie să fi îndurat acolo.
‎Mă mir c-ai vrut să ne vedem.
‎Sunt o paria.
‎N-ai auzit? O femeie nebună.
‎Când mi-au dat drumul, ‎mi-au spus că m-am vindecat.
‎Tu ce crezi?
‎Crezi că m-am vindecat?
‎Cred că ideile lor despre boală ‎sunt pe dos.
‎Cred că știați asta…
‎mai bine decât oricine.
‎Sunt bolnavă.
‎Foarte bolnavă.
‎Și vreau să trăiesc.
‎Cred că știți cum s-o fac.
‎Știi…
‎Educația pitagoreică ‎are două forme de predare,
‎exoterică și ezoterică, ‎ambele la fel de importante.
‎Mereu am vrut ca fiica mea ‎să fie eleva mea, să pot continua,
‎dar era prea dusă, prea spălată pe creier.
‎Pe tine, însă,
‎pare că nu te-au distrus încă.
‎Da.
‎Încă văd lumină în ochii tăi.
‎Fată isteață.
‎Foarte bine.
‎Eu te pot învăța, Julia,
‎pentru că da, poți fi vindecată.
‎Da, vechii zei și zeițe sunt încă aici.
‎Și da, vor continua să ne trateze ‎dacă le dăm ce vor.
‎Depinde de ce ești dispusă să faci.
‎Te pot învăța ce știu.
‎Cât timp ai?
‎Cât timp îmi dați?
‎Rămâi o săptămână.
‎Cel puțin, poate mai mult.
‎Dar trebuie să vorbim ‎despre cum te întorci.
‎O să-ți luăm o cămașă de noapte.
‎Vreau să te plimbi prin pădure ‎și s-o murdărești bine.
‎Când te întreabă unde ai fost, ‎nu le spui despre mine.
‎- Înțelegi? ‎- Da.
‎Vom inventa o poveste grozavă.
‎Tuturor le plac poveștile grozave.
‎Și apoi, cine știe, fată isteață?
‎Poate vei face lucruri mărețe.
‎Ce alegi, doctore?
‎Ce alegi?
‎Stai!
‎Oprește-te!
‎Ilonka, vino să mă ajuți!
‎Las-o să plece!
‎Știi să faci resuscitare?
‎- Da. ‎- Bine.
‎Prietenele tale de la sectă sunt bine. ‎Toate trei.
‎Le facem spălături stomacale. ‎Vor avea o săptămână grea,
‎dar vor supraviețui.
‎În parte, datorită ție.
‎Dar, desigur,
‎n-ar fi coborât acolo ‎dacă n-ai fi fost tu.
‎Să ne gândim la asta!
‎E o scară spre subsol
‎destul de bine ascunsă.
‎Când am coborât,
‎n-am fost surprinsă ‎s-o văd pe Julia acolo.
‎Dar m-am mirat să te văd pe tine.
‎- Ai lăsat-o să scape? ‎- Sigur că da.
‎Mureau oameni pe podea, ‎iar eu sunt medic, Ilonka.
‎Julia a fost arestată ‎de trei ori de-a lungul anilor.
‎Violare de domiciliu, ‎intrare prin efracție, hărțuire.
‎Mi-aș dori să mă fi respectat suficient ‎cât să nu acționezi pe la spatele meu.
‎Să o vezi ca pe o prietenă…
‎Și pe mine…
‎ca orice mă vezi tu.
‎Pentru ea am venit aici.
‎A învins. S-a făcut bine.
‎Orice părere ai avea despre ea, ‎orice a făcut de atunci,
‎nu poți nega asta.
‎E ceva aici.
‎Nu e nimic.
‎Nu e diferită de Sandra.
‎Problema cu Julia și alți oameni ‎pe care i-am întâlnit de-a lungul anilor
‎este că nu pot accepta ‎că au fost doar norocoși.
‎Dar timpul îi așteaptă pe toți.
‎- Ce înseamnă asta? ‎- Cred că a fost evident.
‎Insistențele, intrarea prin efracție.
‎A încercat să te otrăvească aseară.
‎Nu ca să te salveze pe tine.
‎Ci ca să se salveze pe ea.
‎E bolnavă din nou.
‎Magia pe care crede ‎că a descoperit-o în '68
‎s-a dus.
‎Așa că o face din nou, ‎folosind manualul Paragon.
‎Ai spus că nu știi nimic despre Paragon.
‎Da, pentru că nu trebuie ‎să mai vorbim despre asta
‎sau să lăsăm ideile astea bolnave să umble ‎prin mintea unor oameni ca tine,
‎care pot fi disperați.
‎Dar eu nu sunt ca ele.
‎- Nu sunt proastă. ‎- Nu ești.
‎Ideile astea sunt precum…
‎Sunt precum cancerul.
‎Odată ce se prind,
‎nu contează câți ani ai,
‎cât ești de deștept.
‎Cu toții suntem în pericol ‎într-un fel sau altul.
‎Te rog…
‎nu le spune celorlalți ce am făcut!
‎De ce nu?
‎N-ar trebui să știe?
‎Cred că tu ai vrea să știi.
‎Cred…
‎Adică… cred că voi pleca acasă.
‎Tata va fi aici de Ziua Familiei.
‎Cred că mă voi întoarce cu el.
‎Desigur, asta depinde doar de tine.
‎Eu doar…
‎Îmi pare foarte rău.
‎Ce faci?
‎Nimic.
‎Nu e nimic.
‎Abilități motorii.
‎Cum merge?
‎Am prins-o destul de bine,
‎de vreo șapte ori din zece,
‎dar, câteodată, nu reușesc.
‎Vino aici!
‎Cred că ochiul stâng…
‎Nu văd prea bine cu ochiul stâng.
‎Bine.
‎- E în regulă. ‎- Doamne, știam că asta urmează.
‎Da.
‎Doar că nu durează mult
‎după chestia cu ochiul.
‎Știu.
‎Și există un punct mort.
‎Da, mai e și ăla. Și apoi…
‎crește…
‎Grozav, dar…
‎dar acolo…
‎e o umbră.
‎Chiar e. E…
‎O văd cu coada ochiului.
‎E ca atunci când…
‎Cum a văzut Tristan.
‎Cum a văzut Anya.
‎Da.
‎Și o văd mișcându-se…
‎și apropiindu-se.
‎Și uneori arată ca o persoană. ‎Uneori arată…
‎ca o formă, dar…
‎E acolo.
‎O văd.
‎La naiba!
‎Da.
‎Vino aici!
‎Dacă ai nevoie de orice, sună!
‎- Bine? Te ajut. ‎- Bine.
‎Să nu uiți de noi!
‎Te iubesc, ciudățico.
‎Mă bucur al naibii de mult pentru tine.
‎Oricând vorbești despre locul ăsta,
‎vreau să inventezi cea mai mare
‎și mai nebunească poveste.
‎Te iubim.
‎Hei!
‎Lasă-mă să te privesc bine, te rog!
‎Mă vei vedea din nou.
‎Îmi pare rău.
‎Mie nu.
‎Concentrează-te pe tratamente, bine?
‎Asta poți face pentru mine.
‎Orice ți-ar sta în cale, arată-i ce poți!
‎Nu știu cum să fac asta.
‎Nu vreau să plec.
‎Pot să vorbesc cu tine?
‎Ce-i cu ea?
‎Cioc-cioc!
‎Mă întreb ce-au mai trimis.
‎Vrei să-ți aduc ceva?
‎Pot să aduc niște gustări. ‎Ceva de la Ziua Familiei.
‎Nu, mersi!
‎Bine.
‎Știi ce?
‎Cred că...
‎- vreau să vin și eu de data asta. ‎- Da?
‎Da. Familia mea e deja aici.
‎Avocatul de la Imigrări a zis ‎că mai durează câteva săptămâni,
‎dar sunt doar hârtii.
‎Ei nici nu știu încă.
‎Am încercat să-i sunăm de dimineață, ‎dar încă dorm.
‎E trecut de miezul nopții acolo.
‎Sigur?
‎Absolut sigur?
‎O să-mi cunoști și părinții.
‎- Vin părinții mei. ‎- Da.
‎Vin părinții mei.
‎Ai avut dreptate, e drăguț când zâmbește.
‎Mamă!
‎Serios?
‎Chiar o să mă înveți?
‎Dacă vrei să înveți, da.
‎Nu credeam că vrei să cânți la violoncel, ‎dar mă bucur că m-ai surprins.
‎Sfinte Sisoe!
‎Aia nu e mama ta?
‎Uite ce-ai făcut, prietene!
‎Bună!
‎- Ați ajuns? ‎- Sigur că da.
‎Hei!
‎E… E o casă frumoasă.
‎Chiar e.
‎Deci, asta e…
‎Ea e prietena mea, Cheri.
‎Mă bucur să te cunosc.
‎- Îmi pare bine. ‎- Și mie.
‎Și nu sunt doar o prietenă. ‎Sunt logodnica lui.
‎Suntem logodiți.
‎Omule, prea devreme.
‎Scuze că te deranjez…
‎Doctorița mi-a zis că poate…
‎Da.
‎Îmi cer scuze că te întrerup. El e Rhett.
‎Era un prieten apropiat al Anyei.
‎Desigur.
‎A venit după lucrurile ei
‎și i-am zis că trebuie ‎să vorbească cu tine.
‎- Da. Intră! ‎- Da.
‎- Bine. ‎- Mersi.
‎Ea…
‎Ne-a spus totul despre tine.
‎Deci…
‎Și asta…
‎Asta e.
‎Ăla a fost patul ei.
‎Am încercat să te sun ‎înainte de înmormântarea ei.
‎Ți-a lăsat numărul, dar nu era în uz.
‎Cred că nu i-am dat noul număr ‎când ne-am mutat.
‎Cum… Cum de ești aici?
‎Necrologul ei.
‎- Eu l-am scris. ‎- Tu?
‎L-am citit și mi-am zis…
‎că cine a scris ăsta…
‎chiar a cunoscut-o.
‎A vorbit mult despre tine.
‎Măi să fie…
‎Îmi pare rău.
‎Nu, a fost de bine.
‎Ea…
‎mi-a spus cum v-ați certat.
‎- Și-a asumat responsabilitatea. ‎- Sigur că da.
‎N-a fost așa de simplu.
‎Puteam să fiu mai bun.
‎La naiba! Toți putem asta.
‎Uneori era o scorpie încăpățânată, ‎fără îndoială.
‎Dar…
‎te-a iubit.
‎Ascultă…
‎mi-a lăsat niște lucruri de-ale ei…
‎și știu că ar fi vrut să ai și tu din ele.
‎Nu sunt multe.
‎A donat multe, dar celelalte lucruri…
‎N-am știut ce să fac cu ele, ‎dar ar trebui să le iei pe astea.
‎A reparat-o.
‎Statuia.
‎A făcut o treabă bună.
‎Nici nu pare că a fost…
‎Pot să mă uit?
‎S-a rupt acum mult timp.
‎Cu mult timp în urmă și…
‎Adică, pare că ea...
‎a luat una nouă de fapt.
‎Nu pare să fi fost reparată.
‎Doar o statuie nouă.
‎Ești bine?
‎Da.
‎Da, sunt.
‎A reparat-o.
‎Aici erai.
‎Da, scuze! ‎A trebuit să rezolv niște lucruri.
‎Dr. Stanton a spus că ar trebui să vorbim, ‎dar n-a spus despre ce e vorba.
‎Ești bine?
‎Vrei să-mi spui despre ce e vorba?
‎Se numește fișă anticipată.
‎Trebuia s-o completez de mult, dar...
‎dar n-am făcut-o.
‎Vreau s-o completezi cu mine.
‎E o listă de lucruri pe care le vreau…
‎Da, știu.
‎Știu ce e o fișă anticipată.
‎Nu știu dacă trebuie să urmăm calea asta.
‎E timpul să…
‎Am găsit cartea asta în bibliotecă.
‎Cântecul meu pentru el, ‎care nu mi-a cântat,‎ de Merrit Malloy.
‎Și e o poezie, ‎Epitaful,‎ pe care…
‎Vreau s-o citești când va veni vremea.
‎Nu, scumpo.
‎„Când voi muri, ‎să dai ce a mai rămas din mine.
‎Copiilor și bătrânilor ‎care așteaptă să moară.
‎Și, dacă trebuie să plângi,
‎plângi pentru fratele tău ‎care merge pe stradă lângă tine.
‎Și, când ai nevoie de mine,
‎ia pe oricine în brațe
‎și dă-i ce mi-ai fi dat mie.
‎Vreau să-ți las ceva.
‎Ceva mai bun decât cuvintele sau sunetele.
‎Caută-mă în oamenii ‎pe care i-am cunoscut sau iubit.
‎Și, dacă nu mă poți da,
‎măcar lasă-mă să trăiesc în ochii tăi, ‎nu în mintea ta.
‎Mă poți iubi cel mai mult lăsând mâinile ‎să atingă mâini,
‎lăsând corpurile să atingă corpuri
‎și lăsându-i liberi pe copiii ‎care au nevoie să fie liberi.
‎Iubirea nu moare. Oamenii mor.
‎Deci, când tot ce va fi rămas din mine ‎va fi iubire…
‎lasă-mă să mă duc.”
‎Tată.
‎Bună!
‎- Unde ai plecat? ‎- Hei!
‎Scuze! Aveam nevoie de aer.
‎E foarte frumos.
‎Chiar e.
‎Ascultă!
‎Cred că trebuie să vorbim.
‎Bine.
‎Desigur, acum că am spus asta, ‎nu știu cum să spun
‎nimic din ce urmează.
‎Deci asta e…
‎Da.
‎- Ce am… ‎- Nimic.
‎Nimic. Trebuie să știi asta.
‎Ilonka a greșit când a spus ce a spus.
‎Dar nu înseamnă că nu e corect ce a spus.
‎N-ai făcut nimic.
‎Asta trebuia să se întâmple de mult timp.
‎Dar acum, că se întâmplă, nu știu…
‎Eu…
‎chiar nu știu cum să fac asta.
‎Există o singură cale.
‎Câte un cuvânt odată!
‎Cât e ceasul?
‎E 12:24.
‎Să mai așteptăm?
‎Nu.
‎Nu cred că vine.
‎Cred că suntem doar noi.
‎Nu-mi plac scaunele goale de la masă.
‎Să le dăm deoparte?
‎Să le lăsăm!
‎Ca să aibă un loc aici.
‎Vor fi mai multe scaune goale.
‎Vor fi și fețe noi. Mereu vin fețe noi.
‎Pentru cei de dinainte și cei de după.
‎Pentru noi acum și cei de după.
‎- Pentru cei de dinainte și cei de după. ‎- Pentru cei de dinainte și cei de după.
‎- Pentru noi acum și cei de după. ‎- Pentru noi acum și cei de după.
‎- Văzut sau nevăzut, aici, dar nu aici. ‎- Văzut sau nevăzut, aici, dar nu aici.
‎Știți ceva?
‎Cred că o s-o termin în seara asta.
‎- În sfârșit. ‎- Era și timpul.
‎- Mulțumesc. ‎- Cred că această poveste…
‎s-a terminat.
‎Dusty știa că se va întâmpla asta.
‎Vocile din capul lui îi indicaseră ‎următoarea victimă.
‎Era Sheila.
‎În sufletul lui,
‎a știut mereu că o va răni ‎pe cea la care ținea cel mai mult.
‎Fiindcă el îi rănea pe toți.
‎Până la urmă.
‎Sheila.
‎Shei…
‎Scuze că am întârziat.
‎Am avut o zi grea.
‎Nu-i nimic. Trage-ți un scaun!
‎Kevin va sfârși povestea.
‎Ai venit la timp.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Ați reușit cu toții.
‎Ați rămas în viață ‎cât să auziți concluzia palpitantă.
‎Scuze de întrerupere!
‎Dusty știa ce are de făcut.
‎Alo?
‎Bună!
‎Am nevoie să vii aici.
‎E important.
‎Ce se întâmplă?
‎E vorba despre Nancy.
‎Cred că știu ce s-a întâmplat cu ea.
‎Ajung în 20 de minute.
‎Alo?
‎E cineva?
‎Dusty?
‎Dusty, intru.
‎Aici erai.
‎Eu…
‎Simbolul…
‎Da, am văzut și eu.
‎De asta te-am sunat.
‎Știu cine a ucis-o pe Nancy.
‎Și trebuie să-l oprim.
‎Haide! N-o să-ți vină să crezi.
‎Ce e?
‎Uită-te și tu!
‎E o conversație pe Einstein.
‎Stai!
‎NANCEPANTS81. Ea e Nancy.
‎Cine e LEDZEPPEFAN?
‎Doamne!
‎El e ucigașul?
‎Da.
‎Și cine e? Cine e ucigașul?
‎Bunicul meu.
‎Doamne!
‎Vorbește cu ea de câteva săptămâni.
‎Se preface că e elev la Velt.
‎Și mama.
‎Și ea e ucigașa.
‎Ce?
‎Și eu.
‎Dusty?
‎Nu voi face asta!
‎Nu voi…
‎face asta.
‎Sheila!
‎Dusty.
‎Îmi pare rău.
‎Te iubesc.
‎Mamă?
‎Nancy.
‎Îmi pare rău.
‎Am încercat să te găsesc.
‎Nu știu cum a început totul.
‎Tot ce știu e că orice ar fi fost în ea…
‎a venit de la bunicul meu.
‎Când corpul lui a fost prea bătrân ‎ca să mai ridice ciocanul,
‎a trecut în ea.
‎Când a avut atacul cerebral ‎și nu s-a mai putut mișca,
‎a început să-mi dea mie.
‎N-ai avut de ales.
‎Nu știai ce faci.
‎Tocmai asta e.
‎Știam.
‎În sfârșit.
‎Atât de tânăr…
‎Atât de puternic.
‎Nu.
‎Știu că e încă acolo.
‎Știu că Dusty nu mi-ar face rău.
‎Știu că nu mi-ar face rău.
‎Dusty s-a dus, copilă.
‎Știu că nu mi-ai face rău.
‎Te rog!
‎Nu vreau să-ți fac rău.
‎Doar să te omor.
‎Lovește! Lovește tare!
‎N-a simțit.
‎N-a simțit ciocanul, n-a simțit cum cade.
‎Dar, dacă s-a întrebat vreodată ‎ce simte Sheila pentru el,
‎dacă s-a îndoit vreodată de ea,
‎era clar.
‎Clar după felul în care l-a lovit.
‎Clar după cum a încetinit ciocanul ‎în ultima secundă,
‎cruțându-i viața nenorocită.
‎Le-a spus adevărul ‎polițiștilor și procurorului.
‎Și a fost găsit nevinovat ‎din motive de nebunie.
‎Cuvinte cu care nu a fost niciodată ‎de acord.
‎Au găsit zeci de cadavre în acea peșteră.
‎Unele dintre ele au fost ucise ‎înainte să se nască bunicul lui.
‎Nu existau răspunsuri ușoare ‎și nimeni nu voia să creadă
‎într-un criminal în serie nemuritor.
‎Dar nu conta.
‎Important era că ea era în siguranță.
‎Nu avea să mai rănească vreodată ‎o altă fată.
‎Pot…
‎asculta muzica acum, te rog?
‎Puțin mai tare, te rog!
‎Perfect.
‎Așa.
‎Ăsta e.
‎Ăsta e sfârșitul. ‎Acum puteți muri cu toții.
‎Nu știu ce să zic de sfârșitul ăsta.
‎Nu cred că-mi place.
‎Tu vorbești, Pollack? ‎Nu ai terminat povestea cu vrăjitoarea.
‎Haide! Să o încheiem în seara asta!
‎Să vedem dacă-ți iese finalul!
‎Bine.
‎Dacă vă amintiți, Imani era vrăjitoare.
‎Și vedea viitorul noaptea.
‎Și a avut o viziune despre viitor.
‎Urma să moară un băiat.
‎Dar ea l-a oprit.
‎Cu un preț teribil.
‎Și prietena ei, Scottie, a fost împușcată.
‎Ajutor!
‎Schimbând viitorul,
‎dăduse universul peste cap.
‎Și acum, universul răspundea.
‎Te rog!
‎Ajutor!
‎Ajutor! Cineva?
‎Vă rog!
‎Cum ar fi fost.
‎Probabil nu există cuvinte mai inutile
‎și mai incapabile decât „cum ar fi fost”.
‎Cum ar fi fost dacă făcea asta ‎sau se gândea la asta
‎sau își dădea seama mai devreme.
‎Asta e problema.
‎Răspunsul e mereu același.
‎Universului nu-i pasă de „cum ar fi fost”.
‎Poți să le repeți cât vrei.
‎Cum ar fi fost dacă era diferit.
‎Dar răspunsul e mereu… „Dar nu e”.
‎Imani încercase să schimbe viitorul,
‎dar viitorul e la fel de stabilit ‎ca trecutul.
‎N-a putut schimba trecutul.
‎N-a putut schimba viitorul.
‎Ar trebui să fii încă aici.
‎Dar poate că ea…
‎putea repara o greșeală.
‎Mamă?
‎Unde suntem?
‎Acasă.
‎Nu recunosc niciun copac.
‎N-ai mai intrat niciodată ‎atât de adânc în pădure.
‎Nu-ți amintești pe unde am venit?
‎Nu.
‎Nu-mi amintesc.
‎Spune-mi ce-ți amintești!
‎Mă doare capul.
‎De ce mă doare capul?
‎Să ne întoarcem pe unde ai venit!
‎E tare frumos aici.
‎Știi unde suntem acum?
‎Da.
‎E în regulă.
‎Uită-te în jos! Ești în siguranță.
‎Am murit?
‎Ești încă în viață, ‎dar ai făcut un pas în afara vieții.
‎Iar eu am făcut un pas spre ea, ‎ca să te întâlnesc aici.
‎N-o poți vindeca, nu de una singură.
‎Am nevoie de ajutorul tău.
‎Îmi ceri fără să știi ce-mi ceri.
‎Nimeni nu poate învia morții, Imani.
‎- Dar nu e moartă. ‎- Nu mă refer la ea.
‎Dacă o vindec, mor.
‎Nu e nevoie să faci asta, Imani.
‎Da, ai dat-o în bară.
‎Cu toții o facem.
‎Dar ai toată viața înainte.
‎Ai venit ca să mă convingi să n-o fac.
‎Sigur că da. Sunt mama ta.
‎Sunt hotărâtă.
‎Nu mă voi răzgândi.
‎Sigur că nu.
‎Ești fiica mea.
‎Mă bucur să te văd.
‎Voi fi în pădure.
‎Voi dansa cu licuricii, scumpo.
‎Te voi aștepta.
‎Dacă vrei să mă rogi…
‎Fă-o acum!
‎Ajută-mă, mamă!
‎Ajută-mă s-o vindec!
‎Mulțumesc!
‎Întoarce-te acum, Imani,
‎sau ambele veți muri.
‎Te poți întoarce doar pe acolo. ‎E rece și adâncă.
‎Cel mai bine sari.
‎Du-te!
‎Ne vedem când o fi.
‎Imani?
‎Cum ai ajuns aici?
‎Nu te puteam lăsa singură.
‎Încerc… Încerc să mă întorc…
‎de zile întregi, poate mai mult…
‎Așa arăta și a mea la început.
‎Dar acum…
‎Dispare.
‎Cred că, după ce dispare, eu…
‎voi pluti în neant.
‎Ce faci aici?
‎Nu trebuia să mori.
‎E în regulă.
‎Nu e vina ta.
‎Cu cât mă agăț mai mult de asta,
‎cu atât îmi dau seama ‎că e în regulă să renunț.
‎Am venit aici cu un motiv
‎și vreau să…
‎Lasă-mă să fac asta, da?
‎Ia-o!
‎Ce se va întâmpla cu tine?
‎Voi dansa cu licuricii.
‎O să-mi amintesc asta?
‎Nu știu.
‎Dar,
‎dacă poți, te rog…
‎să-ți amintești de mine.
‎Îmi pare rău, nu pot.
‎Îmi pare rău.
‎Îmi pare rău… Nu pot.
‎Nu pot s-o fac.
‎Scottie a deschis ochii.
‎Nu putea vedea clar la început ‎și nu-și folosise ochii de câteva zile.
‎Dar, când i-a revenit vederea…
‎a văzut-o pe Imani.
‎Părea că doarme,
‎doar că avea un zâmbet minuscul pe față.
‎Scottie deja uita tot ce se întâmplase.
‎Deja dispărea, ca o respirație pe oglindă.
‎Chiar dacă s-a agățat de acea amintire,
‎îi scăpa printre degete.
‎Scottie a insistat să meargă cu Imani ‎la morgă.
‎Asistentele au refuzat la început,
‎dar nu pentru mult timp, ‎fiindcă credeți-mă
‎când spun că era o scorpie încăpățânată,
‎așa cum voia să fie.
‎Înmormântarea a fost uriașă.
‎Sala a fost plină,
‎dar nimic nu li s-a părut potrivit ‎prietenilor ei.
‎Prietenilor ei adevărați.
‎Care au decis să facă ceva mai bun.
‎- Imani și Ben. ‎- Pune o inimă în jurul cuvintelor! Se
‎cunoșteau de cinci secunde.
‎Timpul e o iluzie. Iar cei doi o simțeau.
‎Pune o inimă în jurul cuvintelor!
‎Da. Peste câteva zile,
‎ar fi apărut un mini-Imani ‎sau bebelușul Ben.
‎N-ai pic de romantism, Cheri.
‎Termin eu. Să-ți arăt cum se face!
‎Au construit un monument superb.
‎Și au lăsat lucruri dragi inimii lor.
‎Au venit și Luke și Becky.
‎Frate! Becky a murit.
‎A fost o poveste lungă.
‎Acum se iubesc ‎și oricum nu e vorba despre ei.
‎E vorba despre onorarea prietenilor, ‎a celor care au trecut prin asta,
‎ceea ce au și făcut.
‎Un zorzon, o amintire,
‎un gest, un râset,
‎o lacrimă.
‎Asta nu a fost tot.
‎Scottie a mai făcut un lucru ‎pentru prietena ei.
‎Știa cel mai bine unde ar fi vrut să fie.
‎Ideea i-a venit lui Scottie într-un vis.
‎Deși, pe moment, ‎visul a părut foarte real.
‎„Poate toate visele sunt reale”, ‎s-a gândit ea.
‎„Poate sunt doar ferestre.”
‎Prieteni?
‎Ați văzut asta?
‎Era o fereastră spre altă lume.
‎O altă dimensiune.
‎Un spațiu liminal.
‎Marele necunoscut.
‎Unii i-ar spune viața de apoi.
‎Mulțumesc!
‎Orice era, oricând era,
‎oriunde era…
‎Imani nu se simțea moartă.
‎De fapt, se simțea destul de bine.
‎Și nu era singură.
‎Mama ei era acolo.
‎Și Ben.
‎Pentru că, uneori, ‎nu ai șansa să iubești în viață.
‎Dar asta nu înseamnă ‎că jocul s-a terminat.
‎Erau multe chipuri ‎pe care Imani nu le cunoștea.
‎Dar, cumva, inima ei le cunoștea pe toate.
‎Și astfel, calea a continuat.
‎Și Imani a continuat.
‎Pentru că asta fac oamenii. ‎Merg mai departe.
‎Prietenii ei nu vor ști niciodată
‎dacă ce au văzut ‎a fost doar imaginația lor.
‎Dar, dacă a fost un vis, ‎a fost unul pe care l-au împărtășit toți.
‎Și nimic nu e mai real decât asta.
‎Trebuie să vă spun ceva.
‎Aseară, eu…
‎am făcut ceva...
‎foarte greșit.
‎Dar ajung și la asta.
‎Mai devreme, am avut un vizitator.
‎Prietenul Anyei, Rhett. ‎Vi-l amintiți pe Rhett?
‎A venit în cameră…
‎și am vrut să-i dau ‎câteva lucruri de-ale ei.
‎Avea o statuie cu o balerină
‎căreia îi lipsea un picior.
‎Dar, când am găsit-o, era reparată.
‎Era pus înapoi.
‎Hei!
‎Cred că o să merg pe drumul mai lung.
‎Vii și tu?
‎Da.
‎- Mi-a plăcut povestea ta. ‎- Și mie, a ta.
‎Nu și finalul.
‎Doar că…
‎Nu știu.
‎Cred că ai fost cam dur cu Dusty.
‎Ideea că va fi singur ‎pentru tot restul vieții…
‎Ca să nu-i rănească pe cei la care ține.
‎Pentru că mereu îi rănește ‎pe cei la care ține.
‎Nu știu dacă e posibil
‎să nu-i rănești pe cei la care ții.
‎Nu înseamnă că trebuie să fii singur.
‎M-am despărțit de Katherine.
‎- Îmi pare rău. ‎- Nu, a fost bine.
‎Nu era corect față de niciunul dintre noi.
‎În plus, e…
‎A apărut altcineva
‎și nu mai pot minți.
‎Până și după ce eu...
‎ne-am pus pe toți în pericol?
‎Ai făcut-o din speranță.
‎Pentru că așa ești tu.
‎Plină de speranță și așa ai fost ‎de când ai ajuns aici.
‎Ce altceva ar putea însemna semnul Anyei?
‎Ce altceva ar putea însemna statuia?
‎Dacă nu speranță?
‎Deci ai avut dreptate.
‎- Mereu ai avut dreptate. ‎- Dar, Kevin, eu…
‎Nu știu…
‎Nu știu cum am putea…
‎O să mor.
‎Și eu.
‎Dar m-am gândit că moartea ‎e un motiv de rahat ca să nu trăiești.
‎INDUSTRIAȘUL STANLEY OSCAR FREELAN ‎DEZVĂLUIE UN NOU DOMENIU URIAȘ
‎Subtitrarea: Alexandru Pintilei