EN NETFLIX-SERIE
-Kan jeg hjelpe deg? -Ms. Ballard?
Er du Regina Ballard?
Hvem spør?
Det er deg, er det ikke?
Er du Aceso?
Hvordan fant du meg?
Det var slett ikke lett.
Men det var noen spor i din datters dagbok.
Jeg overbeviste noen
på institusjonen at jeg var hospitssykepleier.
De hadde noen adresser for videresendelse.
Dette er den tredje jeg prøvde.
Kan jeg se?
Den tilhørte datteren din, ikke sant?
Ja.
Hvor er Athene?
-Prøvde å finne henne, men… -Vi er ikke på talefot.
Det er en ære å møte deg.
Jeg vet ikke om du vet det, men ditt gamle hjem er nå et hospits.
Jeg er pasient der og fant den.
Jeg fant den skjulte kjelleren også.
Kjelleren deres.
Det huset er spesielt.
Å, ja.
Jeg var så nær.
Hjertet mitt var rent. Offergaven min var
riktig.
Men jeg ble stoppet av mitt eget blod, min egen datter.
Det de gjorde mot deg, var obskønt.
Jeg vet hvordan ting er på sånne institusjoner,
hva du må ha gjennomgått der.
Jeg er overrasket over at du ville treffe meg.
Jeg er en paria.
Har du ikke hørt det? Gal kvinne.
Da de endelig slapp meg ut, sa de at jeg var kurert.
Hva tror du?
Tror du jeg er kurert?
Jeg tror idéene deres om sykdom og helse er feil.
Og jeg tror du visste det
bedre enn noen.
Jeg er syk.
Jeg er veldig syk.
Og jeg vil leve.
Jeg tror du vet hvordan.
Vet du noe?
Pytagoreisk utdannelse har to retninger,
eksoterisk og esoterisk, begge like viktige.
Jeg ønsket at datteren min skulle være eleven min,
men hun var helt hjernevasket.
Men
de har visst ikke ødelagt deg ennå.
Ja.
Jeg kan fortsatt se lys i øynene dine.
Smarte jente.
Greit.
Jeg kan lære deg det, Julia,
for ja, du kan helbredes.
Ja, de gamle gudene og gudinnene er fortsatt her.
Og ja, de vil fortsatt forhandle med oss hvis vi gir dem det de vil ha.
Kommer an på hva du er villig til å gjøre.
Jeg kan lære deg det jeg kan.
Hvor lang tid har du?
Hvor lang tid gir du meg?
Du blir ut uken.
Minst, kanskje lenger.
Men vi må snakke om hvordan du drar tilbake.
Du kan få en nattkjole.
Du må gå gjennom skogen og gjøre den god og gjørmete.
Og når de spør hvor du har vært, ikke fortell dem om meg.
-Forstår du det? -Ja.
Vi finner på en god historie.
Alle elsker en god historie.
Og hvem vet, smarte jente?
Kanskje du vil gjøre bra ting.
Hva blir det til, doktor?
Hva blir det til?
Vent.
Stopp!
Ilonka, kom hit og hjelp meg.
La henne gå.
Kan du HLR?
-Ja. -Ok.
Vennen min på County Adventist, de er stabile. Alle tre.
De får magen pumpet og vil ha en tøff uke,
men de overlever.
Delvis takket være deg.
Men de hadde så klart
ikke vært der nede om det ikke var for deg.
Så det må tas med.
Det er en trapp ned til kjelleren,
ganske godt gjemt.
Og da jeg kom ned,
ble jeg faktisk ikke overrasket over å se Julia der.
Men jeg ble overrasket over å se deg.
-Du lot henne slippe unna. -Selvsagt gjorde jeg det.
Folk holdt på å dø, og jeg er lege, Ilonka.
Jeg har fått Julia arrestert tre ganger gjennom årenes løp.
Eiendomskrenkelse, innbrudd, trakassering.
Jeg skulle ønske du hadde respektert meg nok til ikke å gå bak ryggen min.
At du ser på henne som en venn.
Og meg som
det du ser meg som.
Hun er grunnen til at jeg kom hit.
Hun slo den. Hun ble bedre.
Hva enn du synes om henne, hva enn hun har gjort siden da,
kan du ikke nekte for det.
Det er noe her.
Det er ikke det.
Hun er som Sandra.
Greia med Julia og andre jeg har møtt opp gjennom årene er
at de ikke kan akseptere at de bare var heldige.
Men tiden kommer for alle.
-Hva betyr det? -Er det ikke åpenbart?
Opptrappingen, innbruddene.
Hun prøvde å forgifte deg i går.
Ikke for å redde deg.
For å redde seg selv.
Hun er syk igjen.
Og den magien hun tror hun oppdaget i 1968,
har gått over.
Så nå er hun i gang igjen med Paragon-håndboken.
Du sa du ikke visste noe om Paragon.
Ja, fordi vi ikke trenger å snakke om det igjen
eller slippe de syke ideene løs i tankene til folk som deg,
som kan bli desperate.
Men jeg er ikke som dem.
-Jeg er ikke dum. -Det er du ikke.
Disse idéene, de er
som kreft.
Når de får gro…
Det spiller ingen rolle hvor gammel du er
eller hvor smart du er eller ikke er.
Vi er alle i risikosonen.
Vær så snill…
Ikke fortell de andre hva jeg gjorde.
Hvorfor ikke?
Burde de ikke vite det?
Jeg tror du ville ønske å vite det.
Jeg tror…
Jeg tror jeg skal dra hjem.
Pappa kommer på familiedagen i dag.
Jeg tror jeg drar tilbake med ham.
Det er jo helt opp til deg.
Jeg er bare…
Jeg er lei for det.
Hva gjør du?
Ingenting.
Det er ingenting.
Motoriske ferdigheter.
Hvordan går det?
Jeg har tatt ordentlig tak i den
sju av ti ganger,
men noen ganger klarer jeg det ikke.
Kom hit.
Jeg tror det venstre øyet…
Jeg ser ikke så godt med venstre øye.
Ok.
-Det går bra. -Herregud, jeg visste det kom.
Ja.
Det pleier ikke å ta så lang tid
etter at synet påvirkes.
Jeg vet det.
Og det er en blindsone.
Greit nok. Og så…
Den vokser,
flott, men…
Men det er
en skygge.
Det er virkelig det. Den er
i øyekroken, akkurat der.
Litt som…
Det Tristan snakket om.
Det Anya snakket om.
Ja.
Jeg kan se den bevege seg
nærmere.
Noen ganger ser det ut som en person. Noen ganger som
en form, men den
er der.
Jeg ser den.
Faen.
Ja.
Kom hit.
Hvis du trenger noe, bare ring.
-Ok? Jeg hjelper deg. -Ok.
Ikke vær en fremmed.
Glad i deg, raring.
Jeg er så glad på dine vegne.
Når du snakker om oppholdet her,
vil jeg at du skal finne på den største,
tøffeste, mest sinnssyke historien du kan tenke deg.
Vi er glade i deg.
Hei.
Få se på deg. Én ordentlig kikk.
Du vil se meg igjen.
Jeg er lei meg.
Det er ikke jeg.
Fokuser på behandlingen.
Det er det du kan gjøre for meg.
Uansett hva du har, spark det bak.
Jeg vet ikke hvordan man gjør dette.
Jeg vil ikke dra.
Kan jeg snakke med deg?
Hva er det med henne?
Bank, bank.
Jeg lurer på hva de sendte nå.
Skal jeg ta med noe opp til deg?
Et bra tidspunkt å samle litt snacks på, en liten feriepakke på familiedagen.
Nei, det går bra.
Greit.
Vet du hva?
Jeg tror…
-Jeg vil være med denne gangen. -Ja?
Ja. Familien min er her allerede.
Immigrasjonsadvokaten sa det kunne ta noen uker til,
men nå gjenstår kun papirarbeidet.
De vet det ikke ennå.
Vi prøvde å ringe dem i morges, men de sover fortsatt.
Det er natt der.
Er dere sikre?
Er dere helt sikre?
Du får møte foreldrene mine også.
-Foreldrene mine kommer. -Ja.
Foreldrene mine kommer.
Du hadde rett, han er søt når han smiler.
Mamma!
Seriøst?
Skal du virkelig lære meg det?
Hvis du virkelig vil lære det, ja.
Du slo meg aldri som en cellofyr, men jeg er glad for overraskelsen.
Fy faen.
Er ikke det moren din?
Se hva du gjorde, min venn.
Hei.
-Dere kom. -Selvsagt gjorde vi det.
Hei.
Dette er et vakkert hus.
Det er det virkelig.
Så, dette er…
Dette er vennen min, Sherry.
Hei. Flott å møte dere.
-Hyggelig å møte deg. -Det samme.
Og jeg er ikke bare en venn. Jeg er forloveden hans.
Vi er forlovet.
For tidlig.
Beklager forstyrrelsen…
Doktoren nevnte at du kanskje…
Ja.
Vel, beklager å forstyrre. Dette er Rhett.
Han var en nær venn av Anya.
Selvsagt, ja.
Han kom for å høre om greia,
så jeg sa han måtte snakke med deg.
-Ja. Kom inn. -Ja.
-Greit. -Takk.
Hun…
Hun har fortalt oss alt om deg.
Så…
Og dette…
Her er det.
Sengen hennes.
Jeg prøvde å ringe deg før begravelsen hennes.
Hun la igjen nummeret ditt, men det funket ikke.
Jeg ga henne vel aldri det nye nummeret da vi flyttet.
Hvordan er du… Hvordan visste du det?
Nekrologen hennes.
-Jeg skrev den. -Gjorde du det?
Vel, jeg leste den og tenkte
at de som skrev dette,
virkelig kjente henne.
Hun snakket mye om deg.
Jøss…
Det var leit å høre.
Nei, det var bra.
Hun
fortalte hvordan dere ble uvenner.
-Hun tok det fulle ansvaret. -Det gjorde hun nok.
Det var ikke så enkelt.
Jeg kunne gjort det bedre.
Vi kan alle gjøre det bedre.
Og hun var en sta hurpe av og til.
Men…
…hun var glad i deg.
Hør her…
Hun etterlot noen av tingene sine til meg.
Jeg vet at hun ville ønsket at du fikk noe av dette.
Det er ikke mye.
Hun donerte en del, men resten…
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre med dem, men du burde ha dem.
Hun reparerte den.
Statuen.
Hun gjorde en god jobb.
Det ser ikke engang ut som den var…
Kan jeg få se?
Den ble ødelagt for lenge siden.
For lenge siden, og…
Det ser ut som om hun
faktisk kjøpte en ny én.
Det ser ikke ut som den ble reparert.
Bare en ny statue.
Går det bra?
Ja.
Ja, det går bra.
Hun reparerte den.
Der er du.
Ja, beklager. Jeg måtte ta meg av noe.
Dr. Stanton sa vi burde snakke, men hun sa ikke hva det gjaldt.
Går det bra?
Kan du si hva dette dreier seg om?
Dette kalles et ønskeskjema.
Jeg skulle fylle det ut for flere uker siden,
men gjorde det ikke.
Og jeg vil at du skal fylle det ut med meg.
Det er en liste med ting jeg vil
-at skal skje. -Jeg vet det.
Jeg vet hva det er.
Jeg vet ikke om vi må gjøre dette.
Det er på tide å…
Jeg fant denne boken i biblioteket.
Den heter Min sang for ham som aldri sang for meg
av Merrit Malloy.
Og det er et dikt her som heter Epitaf som jeg
vil at du skal lese når tiden er inne.
Nei, vennen.
"Når jeg dør, gi bort det som er igjen av meg.
Til barn og gamle menn som venter på å dø.
Og om du må gråte,
gråt for broren din som går ved siden av deg.
Og når du trenger meg,
legg armene dine rundt noen
og gi dem det du må gi meg.
Jeg vil gi deg noe.
Noe bedre enn ord og lyder.
Let etter meg i de jeg har kjent eller elsket.
Og hvis du ikke kan gi meg bort,
la meg i det minste leve videre i dine øyne og ikke i ditt sinn.
Du kan elske meg høyest ved å la hender berøre hender,
ved å la kropper berøre kropper
og ved å gi slipp på barn som trenger å være frie.
Kjærlighet dør ikke. Folk gjør det.
Så når alt jeg har igjen er kjærlighet,
gi meg bort."
Å, pappa.
Hei.
-Hvor ble det av deg? -Hei.
Beklager. Trengte bare litt luft.
Det er vakkert.
Det er det virkelig.
Hør her.
Vi må snakke sammen.
Ok.
Og nå som jeg har sagt det, vet jeg jo ikke hvordan jeg skal si
det som kommer etterpå.
Så dette er…
Ja.
-Hva gjorde jeg… -Ingenting.
Ingenting. Det må du forstå.
Ilonka burde ikke ha sagt det hun sa.
Det betyr ikke at det hun sa, ikke stemmer.
Du gjorde ikke noe.
Det har ligget i kortene en stund.
Men nå som det skjer…
Jeg…
Jeg vet ikke hvordan man gjør dette.
Det er kun én måte.
Ett ord om gangen.
Hva er klokken?
00.24.
Skal vi fortsette å vente?
Nei.
Hun kommer nok ikke.
Det blir bare oss i kveld.
Jeg liker ikke tomme stoler ved bordet.
Skal vi sette dem bort, trekke dem til siden eller noe?
La dem være.
Så det alltid er plass til dem her.
Det blir flere tomme stoler, kompis.
Det kommer nye ansikter også. Alltid.
Til de før og til de som kommer etter, til oss nå
og til de som er borte.
-Til de før og til de som kommer etter, -Til de før og til de som kommer etter,
-til oss nå og til de som er borte. -til oss nå og til de som er borte.
-Sett eller usett, her, men ikke her. -Sett eller usett, her, men ikke her.
Vet dere hva?
Jeg tror jeg avslutter den i kveld.
-Endelig. -På tide.
-Takk. -Jeg tror denne historien
er over.
Dusty visste at dagen ville komme.
Stemmene i hodet hans hadde gitt ham hans neste offer.
Det var Sheila.
Innerst inne visste han
at han ville ende opp med å såre den han bryr seg mest om.
For han sårer alle.
Til slutt.
Sheila.
Shei…
Beklager at jeg er sen.
Det var en tøff dag.
Det går bra. Finn en stol.
Kevin skal avslutte den.
Du kom akkurat i tide.
-Sier du det? -Jepp.
Dere klarte det. Dere overlevde
lenge nok til å høre den spennende avslutningen.
Vel, beklager forstyrrelsen.
Dusty visste hva han måtte gjøre.
Hallo?
Hei.
Du må komme hit.
Det er viktig.
Hva skjer?
Det gjelder Nancy.
Jeg tror jeg vet hva som skjedde med henne.
Jeg er der om 20 minutter.
Hallo?
Dusty?
Dusty, jeg kommer inn.
Der er du.
Jeg…
Symbolet…
Ja, jeg så det også.
Det var derfor jeg ringte.
Jeg vet hvem som drepte Nancy.
Og vi må stoppe dem.
Kom. Du vil ikke tro dette.
Hva er det?
Se selv.
Det er en samtale på Einstein.
Vent.
NANCEPANTS81, det er Nancy.
Hvem er LEDZEPPEFAN?
Herregud.
Er det morderen?
Ja.
Så hvem er det? Hvem er morderen?
Bestefaren min.
Herregud.
Han har snakket med henne i ukevis.
Han later som om han er elev ved Velt.
Og moren min.
Hun er morderen også.
Hva?
Og jeg.
Dusty?
Jeg gjør det ikke!
Jeg gjør…
Jeg gjør det ikke.
Sheila.
Dusty.
Jeg beklager.
Jeg er glad i deg.
Mamma?
Nancy.
Jeg beklager.
Jeg prøvde å finne deg.
Jeg vet ikke hvordan dette startet.
Jeg vet bare at det som var i henne,
fikk hun fra bestefaren min.
Da han ble for gammel til å løfte hammeren,
gikk det inn i henne.
Da hun fikk slag og ikke kunne bevege seg mer,
begynte hun å sende det inn i meg.
Du hadde ikke noe valg.
Du visste ikke hva du gjorde.
Men det er greia.
Jeg gjorde det.
Endelig.
Så ung.
Så sterk.
Nei.
Jeg vet at han er der inne.
Dusty ville ikke skade meg.
Det vet jeg.
Dusty er borte, barn.
Jeg vet at du ikke vil skade meg.
Vær så snill.
Jeg vil ikke skade deg.
Bare drepe deg.
Slå! Slå hardt!
Han kjente det ikke.
Han kjente ikke hammeren, kjente ikke at han traff gulvet.
Men om hadde han lurt på hva Sheila følte om ham,
om han tvilte på det,
var det tydelig.
Tydelig i måten hun slo på.
Tydelig i måten hammeren ikke traff med full kraft
og hun reddet det miserable livet hans.
Han sa sannheten til politiet og statsadvokaten.
Og han ble funnet uskyldig på grunn av utilregnelighet.
Han kunne ikke si seg enig i det.
De fant dusinvis av lik i hulen.
Noen av dem drept før bestefaren ble født.
Ingen enkle svar i denne saken, og ingen ville tro
på en udødelig seriemorder.
Men det spilte ingen rolle.
Det viktigste var at hun var trygg.
Han skulle aldri skade noen igjen.
Kan jeg…
Kan jeg få musikken min nå?
Litt høyere, takk.
Perfekt.
Sånn.
Det var det.
Det er slutten. Dere kan alle dø nå.
Jeg vet ikke hva jeg synes om den slutten.
Jeg tror ikke jeg liker den.
Ikke prøv deg, Pawluk. Du avsluttet ikke Heks.
Kom igjen. La oss avslutte den i kveld.
Se om du får til slutten.
Ok.
Dere husker nok at Imani var en heks.
Hun hadde brukte klarsyn om natten.
Og fikk se fremtiden.
En gutt kom til å dø.
Men hun stoppet det.
Til en høy pris.
Og fikk venninnen Scottie skutt i stedet.
Hjelp!
Ved å endre fremtiden
hadde hun strukket universet i helt feil retning.
Og nå spratt universet tilbake igjen.
Vær så snill.
Hjelp!
Hjelp meg! Noen?
Vær så snill.
Hvis bare.
Det finnes nok ikke to andre ord på engelsk som er mer ubrukelige,
mer hjelpeløse enn "hvis bare".
Hvis hun bare hadde gjort det eller tenkt det
eller innsett det tidligere.
Det er greia.
Svaret er alltid det samme.
Universet bryr seg ikke om "hvis bare".
Du kan si det så mye du vil.
Hvis det bare ikke var sånn.
Svaret er alltid: "Men det er det."
Imani hadde prøvd å endre fremtiden,
men fremtiden er like fastsatt som fortiden.
Hun kunne ikke endre fortiden.
Kunne ikke endre fremtiden.
Du burde fortsatt vært her.
Men kanskje
kunne hun fikse en tabbe.
Mamma?
Hvor er vi?
Hjemme.
Jeg kjenner ikke igjen noen av trærne.
Fordi du aldri har gått så dypt inn i skogen før.
Husker du ikke hvor vi kom fra?
Nei.
Jeg husker det ikke.
Fortell meg hva du husker.
Hodet mitt føles rart.
Hvorfor føles det rart?
La oss gå tilbake dit du kom fra.
Det er så fint her.
Vet du hvor vi er nå?
Ja.
Det går bra.
Se ned. Det er trygt.
Er jeg død?
Du er fortsatt i live, men du har tatt et skritt ut av livet.
Og jeg har tatt et skritt mot det for å møte deg her.
Du kan ikke helbrede henne alene.
Kan du hjelpe?
Du spør uten å vite hva du spør om.
Ingen kan vekke de døde til live.
-Men hun er ikke død. -Jeg snakker ikke om henne.
Jeg dør hvis jeg helbreder henne.
Du trenger ikke å gjøre dette, Imani.
Ja, du rotet det til.
Det gjør vi alle.
Men du har hele livet foran deg.
Du er her for å prøve å stoppe meg.
Selvsagt. Jeg er moren din.
Jeg har bestemt meg.
Jeg endrer ikke mening.
Selvsagt ikke.
Du er datteren min.
Det er så godt å se deg.
Jeg er i skogen.
Jeg skal danse med ildfluene, kjære,
og vente på deg.
Så om du vil spørre…
Spør nå.
Hjelp meg, mamma.
Hjelp meg å helbrede henne.
Takk.
Du må gå tilbake, Imani,
ellers dør dere begge.
Den eneste veien tilbake er gjennom. Det er kaldt og dypt.
Du bør hoppe.
Gå nå.
Og vi ses når vi ses.
Imani?
Hvordan kom du deg hit?
Jeg kunne ikke la deg være der ute alene.
Jeg har prøvd å komme meg tilbake
i flere dager, kanskje lenger.
Min så sånn ut i begynnelsen.
Men nå…
Den svinner hen.
Når den er borte, tror jeg…
Da flyter jeg nok av gårde.
Hva gjør du her?
Du skal ikke dø.
Det går bra.
Det er ikke din feil.
Jo mer jeg holder fast i denne,
jo mer innser jeg at det er greit å slippe taket.
Jeg kom av en grunn,
og du må
la meg gjøre dette, ok?
Ta den.
Hva skjer med deg?
Jeg skal danse med ildfluene.
Vil jeg huske dette?
Jeg vet ikke.
Men
hvis du kan, prøv å
huske meg.
Beklager, jeg klarer det ikke.
Beklager.
Beklager, jeg klarer det ikke.
Jeg klarer det ikke.
Scottie åpnet øynene sine.
Først så hun ikke klart, hun hadde ikke brukt øynene på flere dager.
Men når synet begynte å komme tilbake,
så hun Imani.
Det så ut som om hun sov,
bortsett fra et bitte lite smil.
Scottie hadde allerede glemt alt som hadde skjedd.
Det falmet allerede, som pust på et speil.
Selv om hun prøvde å holde på minnet,
glapp det gjennom fingrene hennes som vann.
Scottie insisterte på å følge liket til Imani helt til likhuset.
Sykepleierne sa først nei,
men ikke lenge, for stol på meg
når jeg sier hun kunne være en sta hurpe
når hun ville.
Begravelsen var massiv.
Fullstappet auditorium,
men det føltes ikke riktig for vennene hennes.
De ekte vennene hennes.
Som bestemte seg for å gjøre noe bedre.
-Imani og Ben. -Legg et hjerte rundt det.
De kjente hverandre i fem sekunder.
Hva så? Tid er en illusjon, og de to følte det.
Legg et jævla hjerte rundt det.
Å ja. Et par dager til
og det ville vært en mini-Imani eller Ben-baby som løp rundt.
Ingen sans for romantikk, Sherry.
La meg vise hvordan det gjøres.
De bygde et vakkert minnesmerke.
Og de etterlot ting som sto hjertene deres nær.
Og Luke og Becky var der.
Becky døde.
Det var en hel greie.
De er forelsket nå, og det handler ikke om dem uansett.
Det handler om å hedre venner, de som har dratt før,
og det gjorde de.
Ett smykke, ett minne,
én gest, én latterkule,
én tåre av gangen.
Det var ikke alt.
Scottie gjorde én ting til for vennen sin.
Hun visste hvor hun ville være mer enn noe annet.
Idéen kom til Scottie i en drøm.
Men i øyeblikket hadde drømmen føltes veldig ekte.
"Kanskje alle drømmer er ekte," tenkte hun.
"Kanskje de bare er vinduer."
Folkens?
Ser dere det?
Det var et vindu til en annen verden.
En annen dimensjon.
En mellomtilstand.
Det store ukjente.
Noen kan kalle det livet etter døden.
Takk.
Hva enn det var, når det var,
hvor enn det var…
Imani følte seg ikke død.
Hun følte seg faktisk ganske bra.
Og hun var ikke alene.
Moren hennes var der.
Ben også.
For noen ganger får du ikke sjansen til å oppleve kjærlighet i livet.
Men det betyr ikke at spillet er over.
Og det var mange der som Imani ikke kjente.
Men hjertet hennes kjente dem alle.
Så stien fortsatte.
Og Imani fortsatte.
Det er det folk gjør. De fortsetter.
Vennene hennes visste ikke
om det de så kun var fantasien deres.
Men hvis det var en drøm, var det en drøm alle delte.
Og ingenting er mer virkelig enn det.
Jeg har noe å fortelle dere.
I går kveld
gjorde jeg noe
veldig galt.
Men jeg kommer til det.
Jeg fikk besøk tidligere i dag.
Anyas venn, Rhett. Husker dere Rhett?
Han kom til rommet og…
Jeg tenkte at han burde få noen av tingene hennes.
Og hun hadde en statue av en ballerina,
og beinet manglet.
Men da jeg fant den, var den reparert.
Den var satt sammen igjen.
Hei.
Jeg skal ta den lange veien opp.
Vil du bli med?
Ja, det vil jeg.
-Jeg elsket historien din. -Jeg elsket din.
Bare ikke slutten.
Bortsett fra det…
Jeg vet ikke.
Du var litt slem mot Dusty.
Tanken på at han skulle være alene resten av livet…
Så han ikke sårer de han bryr seg om.
For han sårer alltid de han bryr seg om.
Jeg vet ikke om det er mulig
å ikke såre de du bryr deg om.
Det betyr ikke at du trenger å være alene.
Jeg slo opp med Katherine.
-Beklager. -Nei, det var riktig.
Det var ikke rettferdig mot noen av oss.
Dessuten er det…
Det er en annen,
og jeg kan ikke lyve mer.
Selv etter at jeg
utsatte oss alle for fare?
Du gjorde det du gjorde av håp.
Fordi du er den du er.
Du har vært full av håp siden du kom hit.
Og hva annet kan Anyas tegn bety?
Hva annet kan statuen bety?
Hvis det ikke er håp?
Så du hadde rett.
-Du hadde alltid rett. -Men Kevin, jeg…
Jeg vet ikke…
Jeg vet ikke hvordan vi kan…
Jeg kommer til å dø.
Jeg også.
Men jeg har tenkt at det er en elendig grunn til å ikke leve.
INDUSTRIHERRE STANLEY OSCAR FREELAN AVDEKKER ENORM NY EIENDOM
Tekst: Arnfinn Vassbø