‎UN SERIAL NETFLIX
‎Ilonka?
‎Bună!
‎Îmi pare rău. Nu știu…
‎Nu, sunt bine.
‎Ce naiba e locul ăsta?
‎Nu mi-ați răspuns.
‎Ce căutați aici împreună?
‎Adică, s-o sun pe Katherine ca să…
‎Dumnezeule!
‎Frate!
‎- Nord, sud, est, vest. ‎- Poate nu chiar acum.
‎Nord.
‎Ieși din lift.
‎Stai într-un spațiu întunecat, ‎fără ieșiri vizibile…
‎în afară de cea de unde ai venit.
‎Examinez camera.
‎E ceva pictat pe podea.
‎Examinez pictura.
‎Pereți și podea vopsite.
‎Uită-te în sus!
‎Uită o perioadă de frică
‎ca să-ți dai seama ‎ce greu a fost de pictat.
‎Cineva a dormit aici.
‎Mai degrabă a locuit aici.
‎Îmi amintește de dormitorul meu de acasă.
‎Ce naiba?
‎Era un loc de întâlnire.
‎Oameni buni!
‎CLUBUL DE LA MIEZUL NOPȚII
‎- Ce naiba? ‎- Nu se poate!
‎Ăsta e…
‎E un registru ‎pentru Clubul de la miezul nopții.
‎Nume și ani. Adică, ăștia toți sunt…
‎Toți sunt membri.
‎Și priviți!
‎„Asta comemorează Clubul ‎de la miezul nopții din 5 ianuarie 1969…”
‎- Nu se poate. ‎- Nu se poate.
‎Clubul de la miezul nopții ‎a fost fondat de Julia Jayne.
‎„Pentru cei de dinainte și cei de după. ‎Pentru noi acum și cei de după,
‎văzut sau nevăzut, aici, dar nu aici.”
‎Deci zvonurile despre subsolul secret ‎erau adevărate.
‎Dar multe lucruri de aici ‎sunt dinainte de 1960.
‎Da, și nu cred că ei au vopsit pereții ‎și au stricat liftul.
‎Cred că au găsit locul ăsta la fel ca noi,
‎s-au întâlnit aici o vreme.
‎Mă întreb de ce s-au oprit.
‎Trebuie să plecăm.
‎Ce?
‎E…
‎Sectă. Grozav.
‎Gata cu vorba!
‎Am terminat.
‎Are dreptate.
‎Un loc ca ăsta e mai bine ‎să rămână neatins.
‎De acord.
‎Ies din cameră.
‎Schimb pantalonii.
‎Rămân.
‎La naiba! Și eu.
‎Ar trebui să veniți cu noi.
‎Luați-o înainte!
‎La început, erau opt membri, exact ca…
‎Exact ca noi.
‎Julia pare să se ocupe de jurnal.
‎Sunt câteva detalii.
‎Probabil sunt poveștile lor.
‎„Vizitatorii. Farmecul. ‎Cristalul Starlight.”
‎Și apoi paginile…
‎Ce?
‎Simt puțină oboseală azi.
‎Vrea cineva să ne spună ce a făcut aseară?
‎Dacă nu vă simțiți bine,
‎să știți că întâlnirile nu-s obligatorii.
‎Vreau să vă spun ceva.
‎Sandra, da.
‎Cred că suntem toți…
‎Încă o jelim pe Tristan.
‎Când cineva de aici se duce, ‎îmi amintește de mine.
‎Și cred că suntem…
‎sau mulți dintre noi nu știm ‎cum să gestionăm asta
‎și putem recurge la lucruri ‎care nu ne fac bine,
‎dacă nu suntem atenți.
‎Deranjând lucruri ‎care n-ar trebui deranjate.
‎Mai spune-ne despre asta!
‎Sau poate nu.
‎Înainte să mergem să căutăm… ‎ce căutăm ca să ne ajute,
‎dacă am încerca altceva?
‎Dacă am accepta binele?
‎Am mai zis că vreau ‎să vă arăt biserica mea.
‎Biserica?
‎Nu liturghia în sine. ‎Se studiază Biblia, se adună oameni.
‎De obicei au muzică bună…
‎Sandra, nu azi.
‎Cred că puțină părtășie ‎și câteva rugăciuni
‎ne-ar prinde bine.
‎Pentru Tristan, știți?
‎Pentru Tristan?
‎Da.
‎Cu toții avem momente ‎în care ne simțim goi pe dinăuntru.
‎Dacă nu-l primim pe Dumnezeu ‎în acele spații goale,
‎atunci lăsăm loc ‎pentru tot felul de lucruri,
‎lucruri întunecate, ‎dacă nu suntem atenți, trebuie…
‎Trebuie să nu facem asta. ‎Trebuie să respingem asta.
‎Trebuie…
‎să ne concentrăm doar pe ce e bun, ‎să negăm ce e rău.
‎Cine spune ce e bine și ce e rău?
‎- Dumnezeu. ‎- Serios?
‎Îți spune ce e bine și ce e rău?
‎- Da. ‎- Prostii!
‎Acum e o ocazie bună să vă amintiți
‎că e în regulă să vă exprimați ‎sentimentele, dar să fiți respectuoși.
‎Respectuos?
‎Scuze, dar, dacă vrei respect, ‎trebuie să-l oferi întâi.
‎Nu înțeleg de ce-s lipsită de respect.
‎Anya a zis-o perfect. ‎Lumea nu e în alb și negru, Sandra.
‎Nu e așa de simplă, ‎corect, greșit, bun, rău.
‎Nu vreau să fiu nerespectuoasă. ‎Doar îmi împărtășesc credința.
‎Credința ta m-a costat comunitatea.
‎Credința ta distruge familii.
‎M-au dezmoștenit.
‎Mama nici nu mai vorbește cu mine ‎din cauza „credinței” ei.
‎Credința ta, Sandra, Dumnezeul tău ‎spune că sunt o monstruozitate.
‎„Du-te la biserică!” ‎Am crescut la biserică și…
‎Unul dintre noi a murit ieri.
‎Și ăsta nu e…
‎momentul să recrutezi.
‎Credința ta e clară. Dă-mă naibii, nu?
‎Nu. Tu du-te naibii! ‎Dumnezeul tău să se ducă naibii.
‎Orice zeu să se ducă naibii, ‎în cazul ăsta.
‎Fără supărare.
‎- Spence… ‎- La dracu' cu asta!
‎Cine se aștepta?
‎Ilonka, nu?
‎E un nume greu de uitat.
‎Mai întâi, ai fost la izvor,
‎iar azi ești la o aruncătură de băț ‎de peticul cu mure.
‎Mergi peste tot.
‎Peticul cu mure?
‎Sunt mure peste tot în pădure,
‎dar acolo e un petic uriaș.
‎Nu mânca fructele de la brâu în jos, da?
‎Așa e.
‎Le-am luat cu mine, ‎în caz că dau iar peste tine.
‎Îmi plac astea. Good Humor.
‎Da, deci ne cunoști?
‎Good Humor Wellness. Da.
‎- E compania mea. ‎- Am astea.
‎Adică, am câteva.
‎Good Humor Naturopathic Wellness.
‎Pădurile astea sunt pline de mure, ‎roiniță, balsam, lavandă,
‎tătăneasă, coada-șoricelului, ‎brusture, păpădie.
‎Folosesc multe din astea.
‎Suntem mici.
‎Predominant suplimente antistres
‎în stațiunile corporatiste, dar…
‎Cred că putem schimba ceva.
‎Îmi place asta.
‎Deci te interesează naturopatia…
‎Mă interesează.
‎Foarte mult.
‎Atunci îți mai aduc.
‎Ce faci aici?
‎Mă uitam la niște sculpturi.
‎Mai sunt trei aici.
‎Ce zici de ele?
‎Sincer,
‎cred că-s făcute de un grup ‎care a trăit aici
‎mai demult.
‎Ai auzit de Paragon?
‎Era… Tot un grup de naturiști,
‎dar cu ceva chestii dintr-o sectă.
‎Nu știu ce să zic de secte.
‎Dar mă pricep la ceaiuri. ‎Dă-mi carnețelul!
‎Ăsta e numărul meu.
‎Sună-mă când tu sau cei de la Brightcliffe ‎aveți nevoie de ceva.
‎Și ascultă…
‎nu-i crede pe cuvânt!
‎Știu că Stanton e doctoriță bună,
‎dar cei ca ea pot uita ‎cât poate ajuta natura.
‎Am auzit că aveți o bibliotecă mare acolo,
‎printre cele mai mari din district.
‎- Așa e? ‎- Da.
‎Fă-ți un bine și citește!
‎Ca în toate bibliotecile, cred că știi ‎să folosești sistemul zecimal,
‎căci ești deșteaptă.
‎Secțiunea 600 e Medicina, ‎615 e Medicina terapeutică,
‎și 619 e Medicina experimentală,
‎dacă pe alea nu le-a scos.
‎Stanton știe?
‎Că îi furi murele.
‎Nu, scumpo, nu e pământul ei.
‎E al meu.
‎Granița proprietății ‎cu Brightcliffe e acolo.
‎E chiar acolo.
‎Te-am văzut pe monitoare.
‎M-am gândit că te-ai rătăcit.
‎Îmi pare rău.
‎Nu-i nimic.
‎Ești binevenită oricând. Mereu.
‎O zi frumoasă, fată deșteaptă!
‎Mersi că faci asta.
‎Am rugat-o pe Anya și mi-a râs în nas.
‎Normal.
‎Uită-te în sus!
‎Mi-am petrecut după-amiaza făcând ‎o transfuzie de sânge, ca să fiu pregătit.
‎Crezi că sunt nebun?
‎Că mă duc la chestia asta?
‎Sunt invidioasă.
‎Eu nu m-am dus.
‎Îmi pare rău că n-am fost.
‎Nici eu n-am fost la mine.
‎Ăsta e al lui Katherine. ‎Doar despre el vorbește.
‎Parcă au trecut ani de zile ‎de la balul de absolvire.
‎Apari cu corpul plin de sânge proaspăt
‎și cu buzunarul plin de măști de față.
‎Câștigi detașat la gesturi mărețe.
‎Închide ochii!
‎Gata, amice!
‎Ce părere ai?
‎Arăt ca un schelet care a căzut cu fața ‎într-o găleată cu vopsea.
‎Ceea ce e o îmbunătățire clară.
‎Mulțumesc!
‎Intră!
‎Bună!
‎Scuze, eu doar…
‎Ce întrerup?
‎Pregătirea de bal.
‎Grozav!
‎- Îl căutam pe Spence. ‎- Nu l-am mai văzut de mult.
‎Când îl vezi, poți să-i spui?
‎Spune-i că n-a fost frumos ce-a zis!
‎Nu știu. E destul de supărat.
‎- E supărat? De ce e el supărat? ‎- Poate ar trebui să-l întrebi tu?
‎- Cu grupul n-a mers prea bine. ‎- El e supărat.
‎El.
‎La grup a fost dezastru ‎căci ea ne-a ținut treji,
‎intrând într-un loc ‎unde n-ar fi trebuit să fim.
‎- Hei! ‎- Așa că am fost singura
‎care avea energie să vorbească.
‎Și am avut tupeul să zic: ‎„Biserica e bună,”
‎iar el a explodat și e supărat pe mine?
‎Nu eu sunt problema. ‎Și nu văd doar alb sau negru.
‎N-am zis că-i așa.
‎Unele lucruri sunt în alb sau negru:
‎nu duce un grup de copii ‎cu probleme cu imunitatea
‎într-un subsol plin de bacterii și mucegai
‎și Dumnezeu mai știe ce, ‎mai ales că nu avem voie acolo.
‎E destul de clar.
‎Pe cine ești supărată, Sandra?
‎- Nu cred că pe mine. ‎- Și de ce e o insultă?
‎Ce e în neregulă cu lucrurile ‎în alb și negru?
‎Adică, filmele mele preferate
‎sunt cele vechi cu polițiști, ‎care-s alb-negru.
‎Poate că sunt de modă veche,
‎dar nu sunt cum a spus Anya…
‎sau cum s-a mai zis. Nu-s așa.
‎Eu nu sunt așa.
‎E de rahat că ei tot spun asta.
‎Bine.
‎Am înțeles.
‎Ce-a fost asta?
‎Nu știu.
‎Sunt mândru că a zis „de rahat”.
‎Doamne!
‎Ce chipeș ești!
‎Să fiți acasă înainte de 12:00!
‎Lăsați loc pentru Sfântul Duh!
‎Da, invitați Sfântul Duh să vi se alăture!
‎Ne vedem mai târziu.
‎Doamne, sper că nu.
‎E balul de absolvire.
‎Ar trebui să fii până la gât în…
‎Gât.
‎- Sper să se distreze. ‎- N-o să se distreze.
‎Deloc.
‎Urmează o grămadă de conversații penibile
‎și ore întregi de holbat ‎și plâns pe scări.
‎E posibil să-l facă regele balului ‎doar din milă.
‎Nu înțeleg de ce până la gât.
‎Din toate zonele implicate,
‎gâtul nu e nici în top cinci.
‎Relaxează-te! Nu te gândi prea mult!
‎Ești bine?
‎Da.
‎Doar că…
‎Cât l-am ajutat ‎să se machieze m-am gândit…
‎la toate lucrurile pe care ni le ia boala.
‎Înainte să ne ia totul.
‎Și că e nevoie de efort ‎ca să arătăm ca noi înșine.
‎Sau cel puțin cum ne vedem.
‎Te-ai descurcat de minune,
‎iar el arată grozav.
‎Și cred că se va simți bine.
‎- Nu-mi pasă ce zice Spence. ‎- Da, cred.
‎Nu știu.
‎Știi de ce mi-e dor?
‎De părul meu.
‎Mi-e tare dor.
‎Scuze de ora târzie.
‎Coordonatorul clinic a venit în vizită.
‎Brațul drept are vene bune, mai știi?
‎Bine.
‎Brațul stâng, atunci.
‎Mă rog, m-a tot bătut la cap ‎despre măsurile de protecție.
‎Mi-a luat o veșnicie să-i explic.
‎Nu-ți face griji!
‎L-am văzut pe tatăl tău ieri, ‎când venea aici.
‎Ultimele dăți l-am ratat.
‎- E un tip de treabă. ‎- Mulțumesc.
‎Nu e treaba mea
‎și poți să-mi spui să tac ‎dacă întrec măsura, dar…
‎Și cei de treabă se pot înșela.
‎- Poftim? ‎- Părinții mei sunt de treabă.
‎Când le-am spus cum sunt, au luat-o razna.
‎Lui tata era să-i explodeze o venă.
‎Mama a fost mai în regulă.
‎Dacă-ți arăt ceva, ‎promiți să nu faci mare caz?
‎Da, sigur.
‎Ce e?
‎- Medicamentele… ‎- Nu mai funcționează.
‎Acum dezvoltă antiretrovirale mai bune,
‎chestii de durată ‎care pot ține pasul cu asta.
‎- Cât de mult? ‎- Nu știu.
‎- Un an, poate doi. ‎- Rahat!
‎Am cunoscut oameni care erau mai rău ‎și au rezistat mai mult.
‎E în regulă.
‎Spence.
‎Alo?
‎Bună!
‎Spence, ascultă!
‎E cineva în sala de recuperare.
‎- Ce? ‎- E cineva acolo și ușa e încuiată.
‎- Ușile alea nu sunt niciodată încuiate. ‎- E încuiată.
‎Bine.
‎Era încuiată.
‎Era.
‎Ies imediat.
‎Du-te la baia de pe hol!
‎Noapte grea?
‎Au fost și mai bune.
‎Nu ți-au dat ceva pentru greață?
‎Da, dar efectele secundare includ greața.
‎Am niște pastile de morfină pierdute dacă…
‎Pastile de morfină pierdute.
‎Nu pot să cred cât a durat ‎să mă gândesc la „porfină”.
‎Am niște porfină, dacă vrei.
‎Nu, mulțumesc!
‎- Arăți grozav. ‎- Sunt bine.
‎Ar trebui să ai grijă, Anya.
‎Știu.
‎Glumele așa de bune ‎ar putea atrage atenție nedorită.
‎Lorne Michaels mă va urmări.
‎Dau pastile în fiecare zi, ‎pentru multe chestii.
‎Nu e sigur să iei mai multe ‎sau mai puține.
‎Mersi, dar, dacă voiam un calmant, ‎furam pastile…
‎La naiba! Morfina e calmant. ‎S-a dus gluma.
‎Așa.
‎- La naiba. ‎- Ce naiba, Anya?
‎Ce-i cu cămașa asta elegantă?
‎Războinicul nostru curajos a fost la bal, ‎mai știi?
‎Cum a fost?
‎- Am fost foarte curajos. ‎- Tare curajos.
‎- Da, foarte curajos. ‎- Foarte, foarte curajos.
‎- Foarte curajos. ‎- Tare curajos.
‎Toată lumea a spus asta.
‎Ți-a zis cineva că bunica ‎a murit de cancer?
‎Ăsta e un mare mulțumesc.
‎Am fost comparat cu doi bunici,
‎un unchi și un câine.
‎Apoi m-au numit regele balului.
‎Ești bine, amice?
‎Da.
‎Pentru cei de dinainte
‎și cei de după. Pentru noi, acum
‎și cei de după.
‎Pentru cei de dinainte
‎și cei de după.
‎Pentru noi, acum și cei de după.
‎Văzut sau nevăzut, aici, dar nu aici.
‎- Știu eu una. ‎- Mai e cineva
‎care se poate lipsi de povestea cu îngeri?
‎Nu e asta. E altceva. E…
‎o poveste cu detectivi.
‎De modă veche, cu crime și trădare.
‎Poate chiar cu o fantomă.
‎Se numește
‎„Dă-mi un sărut”.
‎E în regulă, Spence?
‎Cum vrei.
‎Începe într-o noapte furtunoasă.
‎Sâmbătă, 11 aprilie.
‎Doi morți, unul dispărut și unul închis.
‎O călătorie cu barca distrusă.
‎O cabană arsă ‎și niște rămășițe carbonizate.
‎Ploua cu găleata,
‎de parcă însuși Dumnezeu ar fi chemat ‎furtuna ca să spele sângele.
‎Alice Palmer.
‎Polițist Fisher.
‎L FISHER POLIȚIST
‎Îți aduc ceva înainte să începem?
‎- Apă? O sticlă de suc? ‎- Nu, mulțumesc.
‎Ciudat obicei. Pentru agitație?
‎Pentru sănătate. De la tata îl am. ‎Îl știi, desigur.
‎Ăștia sunt prietenii tăi?
‎Sau,
‎mai degrabă, erau?
‎Am doi morți și unul dispărut, ‎iar tu ești aici cu mine, nu?
‎Nu știu de unde să încep.
‎De obicei începem cu „în ziua aceea”, ‎dacă te ajută cu ceva.
‎De fapt, ‎a început vineri dimineață în clasă.
‎Era o zi ca oricare alta.
‎Era Sharon, prietena mea din copilărie.
‎Kirk Donner,
‎fostul meu iubit.
‎Patty,
‎regina clasei de sus.
‎Iar băiatul pe care-l privește insistent ‎e Jake Retton.
‎Prietenul meu cel mai bun.
‎Totul a început cu jurnalul lui Jake.
‎Despre ce scria?
‎Despre un lucru pe care-l făcuseră…
‎el și Kirk în secret.
‎Ce naiba crezi că faci?
‎Sunt sigur că nu faci ce crezi că faci.
‎Mai ales după dimineața asta.
‎Spence, îți promit, ‎am un motiv foarte bun.
‎Cel mai bun prieten al tău ‎și fostul tău, bună asta.
‎Doare puțin. ‎Nu-i de parcă n-am fost de ajuns.
‎Nu puteam să fiu ce-și dorea el,
‎așa că lovitura e atenuată, nu?
‎Totuși, ai putea s-o iei personal.
‎Oricum, jurnalul ăla a aprins scânteia.
‎Adevărul scris acolo.
‎Un jurnal care putea să-l răstoarne ‎pe Kirk ca rege de zece ani.
‎O mină cu cerneală albastră ‎care aștepta călcată.
‎Jake Retton, ‎la biroul directorului adjunct.
‎Ai văzut ziarul școlii?
‎- Da. ‎- E un articol despre noua sală de sport,
‎o cronică a musicalului din primăvară, ‎apoi asta:
‎„Doping pe teren, drogurile ilegale ‎ce-i motivează pe sportivi”, Jake Retton.
‎- Zi de ce l-ai publicat! ‎- Nu l-am publicat.
‎L-am scris, editorul l-a publicat.
‎- Tu ai fost. Nu nega! ‎- Să zicem că scap cu avertisment.
‎- Să zicem că te suspend. ‎- Sau scriu despre cineva corupt,
‎fără coloană vertebrală.
‎Mai bine corupt decât țintă.
‎Fiindcă ai o țintă pe spate.
‎Scoate povestea sau îți iei insigna, ‎carnețelul și pleci.
‎DIRECTOR ADJUNCT
‎La naiba, la cât ești de deștept, ‎nu-ți dai seama că ți-s prieten?
‎Eu n-am prieteni.
‎Isteț, nu?
‎Vicepreședintele a avut dreptate ‎doar pe jumătate.
‎Jake avea o țintă pe spate,
‎dar retractarea poveștii ‎nu l-ar fi ajutat.
‎Cuțitul lovise deja la țintă.
‎Îngropat până în plăsele ‎între omoplații prietenului meu.
‎Doar că nu știa.
‎Degetele împreunate și buzele contopite. ‎Asta vedem și suntem.
‎Nu te-am cunoscut până azi, Kirk.
‎Data viitoare când trecem pe coridoare, ‎dăm din cap în tăcere,
‎cu jumătate de zâmbet, ‎poate ar părea un salut prietenesc.
‎Noi vom ști că e mai mult.
‎Nu e un salut, ci o privire lungă
‎care, exprimată în cuvinte, ‎ar putea însemna:
‎dă-mi un sărut!
‎Haideți! Nu citiți, e personal.
‎Oricât de pervers și de detaliat ar fi.
‎Majoreta l-a pus acolo.
‎Jake credea asta,
‎dar reporterii adună dușmani ‎cum adună scenografii admiratori.
‎- Jake nu făcea excepție. ‎- Pare un prieten periculos.
‎Poate. Dar Jake merita.
‎Cum a reacționat?
‎Rău.
‎Fusese nedreptățit, umilit și furios.
‎Era furios pentru că nu fusese atacat ‎pentru ce făcuse.
‎Ci pentru ce era.
‎- Am încercat… ‎- Din câte am auzit,
‎s-a dus la Sharon
‎și a vorbit puțin, ‎dar a spus foarte multe.
‎Majoritatea cuvintelor ‎au fost „răzbunare”.
‎Patty și Kirk. ‎Patty a afișat biletul, Kirk neagă.
‎E și perfect. Lovituri fatale la ambii.
‎Dar apoi i-a venit o idee.
‎Dacă voiau să-i distrugă reputația, ‎dacă voiau să-l omoare,
‎poate trebuia să le dea satisfacție.
‎Așa că hai să terminăm treaba!
‎Sau să-i facă să creadă că a făcut-o.
‎Să-i facem să mă omoare!
‎Eu am oferit ocazia, deși nu știam încă.
‎Tata era plecat și l-am mituit pe căpitan
‎să dea una ‎dintre faimoasele mele petreceri pe vapor.
‎Se pare că toți îți sunt ‎prieteni când ai iaht.
‎Planul era simplu. ‎Jake ar fi iscat o ceartă…
‎- N-ai pic de rușine, Patty! ‎- Și eu mă bucur să te văd, Jake.
‎Vrei o Zima?
‎…i-ar fi confruntat pe Patty și pe Kirk
‎și ar fi insistat ‎până unuia i-ar fi sărit muștarul.
‎- Haide, Patty, e clar că vrea… ‎- Nu te băga, Kirk!
‎La asta te pricepi cel mai bine, nu? ‎Să te faci că nu vezi.
‎Asta și…
‎să te pui în genunchi!
‎Ce dracu' ai spus?
‎Scuze că-ți spăl rufele murdare în public, ‎dar n-am început eu.
‎Ea a început.
‎- Retractează! ‎- Te-ai încins.
‎Ești gata pentru runda a doua?
‎Jake ar fi căzut peste bord ‎și nu ar mai fi ieșit.
‎Ar fi dispărut în weekend, ‎iar Patty și Kirk s-ar fi speriat,
‎crezând că ei l-au ucis.
‎Apoi Jake ar fi venit la școală luni.
‎La naiba.
‎E chiar malefic.
‎La naiba, Sandra, ‎cine ar fi crezut că ești în stare?
‎Malefic, într-adevăr.
‎Când au luat-o lucrurile razna?
‎A început bine.
‎Sharon doar trebuia să-și ascundă ‎echipamentul de scufundări pentru Jack,
‎ca să-l ia.
‎Apoi, el s-ar fi dus la cabana ‎părinților lui Sharon ca să aștepte,
‎unde ea a ascuns o cheie.
‎Căutările continuă după tragedia de azi ‎din largul coastei,
‎unde un elev, Jake Retton, ‎se presupune că s-a înecat
‎după ce a căzut în apă.
‎Țeapă, idioților!
‎Tragedia, agravată ‎de moartea lui Kirk Donner,
‎înecat după ce a sărit după prietenul lui.
‎A sărit după el.
‎Dar când n-a urcat la suprafață, ‎am acționat din instinct.
‎Am…
‎Am sărit și eu, dar…
‎Nu l-am găsit nicăieri.
‎Nu l-am putut găsi.
‎Nu l-am putut găsi nicăieri.
‎Apoi cadavrul s-a ridicat și a fost…
‎cel mai groaznic lucru pe care l-am văzut.
‎Kirk!
‎Kirk era mort.
‎Sharon era de neconsolat.
‎Mereu l-a iubit pe Kirk.
‎Cred că o parte din ea s-a gândit
‎că îl va consola pe Kirk ‎după dezastrul ăsta.
‎Dar acum, acesta plutea în golf
‎și viitorul ei imaginar dispăruse ‎odată cu el.
‎Și apoi a recunoscut, mi-a spus totul,.
‎Cum s-a prefăcut Jake, cum ea l-a ajutat,
‎cum nimeni nu trebuia să fie rănit.
‎Am presupus că Sharon s-a dus ‎la cabana părinților ei, cum au convenit.
‎Dar s-a dus ca să-l ucidă, nu să-l ajute.
‎Pentru ce i se întâmplase lui Kirk.
‎Dacă a dispărut, ‎presupun că ea a pornit incendiul
‎ca să distrugă probele.
‎Trebuie să recunosc, e logic.
‎E o poveste tristă.
‎Se pare că ai pierdut trei prieteni azi.
‎Doi la morgă, unul pe fugă.
‎- Sunt liberă să plec? ‎- Mereu ai fost.
‎- Asta nu e… ‎- Obligatoriu.
‎Știu.
‎N-ai fost deloc amabilă.
‎Îmi doresc să nu fi venit.
‎Bună, fato!
‎Te miri că mă vezi?
‎Ai crezut c-am murit înecat, ‎împușcat sau ars de viu?
‎Știrile despre moartea mea ‎au fost exagerate.
‎- Jake, mă bucur că ești bine. ‎- Aruncă masca, îngerule!
‎Ne știm de prea mult timp.
‎Cum ai știut?
‎Eu am armele, eu pun întrebările.
‎Ciudat că asta e prima întrebare
‎și nu cum am scăpat de ce-ai început.
‎Presupun că porți răspunsul.
‎Ageră ca întotdeauna.
‎Ar fi nevoie de eforturi mari ca să scapi.
‎O să mă dezlegi. Încă nu e momentul.
‎M-ai speriat când te-ai uitat ‎pe fereastra secției.
‎N-am terminat.
‎Eu spun ce știu și tu completezi.
‎- Serios? ‎- Așa sper.
‎Deci eram în cabană…
‎Nu i-am găsit nicăieri.
‎Sharon a venit ‎ca să-mi spună ce s-a întâmplat.
‎E mort, Jake.
‎Nu știu ce s-a întâmplat.
‎A sărit în apă, Alice a sărit după el și…
‎Trebuie să recunoaștem. ‎Să le spunem tuturor că ești bine.
‎Dar nu știu cum să mă întorc. ‎Crezi că putem?
‎Să revenim după ce am…
‎Cred că niciodată nu e prea târziu.
‎Cred că toți facem greșeli ‎și, până la urmă…
‎Sharon.
‎Ai împușcat-o și i-ai dat foc
‎și erai gata să mă împuști ‎dacă fugeam, nu?
‎Eram pregătită. ‎Am așteptat aproape cinci minute.
‎Am verificat.
‎Sharon murise.
‎Dar focul nu mi-a dat timp să jelesc.
‎Am umplut cada cu apă, ‎mi-am luat butelia cu oxigen
‎și am așteptat cât am putut.
‎Și am riscat să iau foc.
‎Am trecut prin foc aseară, îngerule.
‎Dar fișele dentare
‎spuneau că e cadavrul tău.
‎M-am furișat în cabinetul tatălui tău ‎și am schimbat fișele.
‎M-am gândit să câștig destul timp ‎ca să rezolv crima.
‎Și iată-ne aici!
‎Doar în cineva ar fi avut încredere Sharon
‎ca să-i spună planul, adică în tine.
‎În tine, îngerule.
‎De asemenea,
‎am găsit asta lângă copacul ‎de unde s-a tras.
‎Pentru agitație.
‎Nu.
‎Pentru vină.
‎Oricâți oaspeți au venit
‎la petrecerile pe vapor pe parcurs,
‎am avut doar doi prieteni adevărați.
‎Tu și Sharon.
‎De ce ai făcut-o?
‎De ce am împușcat-o pe Sharon?
‎De ce am dat foc cabanei?
‎De ce l-am ucis pe Kirk ‎și ți-am pozat jurnalul?
‎Nu știai de ultimele două, nu?
‎Poate din vina lui Kirk. ‎Știam că v-ați văzut pe ascuns.
‎Kirk, fostul meu iubit, ‎și cel mai bun prieten.
‎- Ce nasol… ‎- Deci de asta.
‎- Din gelozie. ‎- Ai putea zice asta.
‎M-am aruncat în apă după el ‎și l-am lăsat inconștient.
‎Când stai sub apă,
‎nu contează dacă ești ‎jucător de fotbal american.
‎Contează doar cum îți ții respirația.
‎L-am ucis din același motiv ‎pentru care am publicat jurnalul,
‎ca să vă despart.
‎M-a distrus, să știi.
‎Mi-a dat ceva.
‎Ceva ce voi avea mereu.
‎Dezleagă-mă și îți arăt.
‎Fără șmecherii!
‎Jur cu mâna pe inimă.
‎Asta e. Nimeni nu dă atenție.
‎Nu mie, fata cea cuminte.
‎Machiajul acoperă bine, dar nu perfect.
‎Niciodată perfect.
‎Stai!
‎Herpes?
‎Herpes oral. E grav.
‎Este. Îl ai toată viața. ‎E o boală cu transmitere sexuală, Kevin.
‎Știu, dar…
‎L-a ucis fiindcă i-a dat herpes?
‎- Da. ‎- Da.
‎Da.
‎Asta e rușinea mea secretă.
‎Așa e cu secretele, puștiule.
‎Curiozitate… Fă cunoștință cu pisica!
‎Fir-ar, puștiule! Uite ce-am făcut!
‎Îmi pare rău.
‎Am încercat să te trimit ca să-ți vezi ‎Creatorul și o să mă duc eu.
‎Nu e interesant?
‎- Îmi pare rău. ‎- Nu, e cântecul meu.
‎Versuri și muzică, Alice Palmer.
‎Totul din cauza unei supărări ‎pe care nici nu mi-o mai amintesc
‎Acum, în cele din urmă…
‎Îmi pare rău.
‎Am făcut-o căci sunt bolnavă, știi?
‎Geloasă, presupun.
‎Cine altcineva ar mai ataca dragostea?
‎Adevărul e, chipeșule
‎că sunt doar un înger în căutare de aripi ‎ca toți din oraș
‎Și aripile…
‎Aripile…
‎Las-o baltă, Jake! E orașul crimei.
‎Și, dacă din asta sunt făcute visele,
‎vreau să mă trezesc.
‎Îmi pare rău, Jake.
‎Întinde-ți aripile cât mai poți!
‎Îndrăgostește-te până peste cap.
‎Și iartă-mă, te rog, da? ‎Dacă nu e prea mare deranjul.
‎M-am pripit.
‎Cred că da.
‎Orașul Îngerilor.
‎Poate asta e stația mea.
‎La naiba!
‎Îmi pare rău. Acum îmi dau seama…
‎Da, am dat-o iar în povești cu îngeri, nu?
‎Nu știu de ce nu pot să nu fac asta.
‎Încerc să spun:
‎Spence, îmi pare rău ‎pentru cum te-a tratat lumea.
‎Eu n-aș face asta.
‎Nu intenționat.
‎Nu înseamnă că nu-s idioată uneori.
‎Ca să știi, Dumnezeu nu te-ar trata așa.
‎Știu asta. Îmi pare rău.
‎Pentru mine și în numele…
‎În numele cui Îl iubește. Nu-l poți iubi ‎pe Dumnezeu și urî iubirea.
‎Pur și simplu nu poți. ‎În numele lor, îmi pare rău.
‎Pe bune că-mi pare rău.
‎Pot să bat din palme acum?
‎- Da, poți. ‎- Bine.
‎Noapte bună!
‎Oprește-te!
‎- Mă descurc de aici. ‎- Ești sigură?
‎Sigur ești bine?
‎Noapte bună, Spence!
‎Nu mă contrazic cu tine.
‎Noapte bună, Anya!
‎Îmi pare rău pentru bal.
‎Și mie.
‎Meriți mai mult de atât.
‎Mulțumesc!
‎E…
‎Nu, a durut mai mult ‎decât am vrut să arăt.
‎Haide!
‎Ce e?
‎La naiba!
‎Ce?
‎Sistemul zecimal Dewey.
‎Nu.
‎Nu se poate.
‎N-ar trebui, dar…
‎În orice caz.
‎Crezi?
‎Poate. Unde naiba e?
‎Secțiunea 292.
‎Unde naiba e?
‎Două sute. Aici, 200 e religia.
‎Studiu biblic, 220. Creștinism, 230.
‎290, alte religii. 292…
‎Religii clasice. Grecii antici.
‎290, 292, 13…
‎Au dispărut deja.
‎Eu încă sunt aici.
‎Încă sunt aici.
‎Anya, l-am găsit. N-o să-ți vină să crezi!
‎Doamne! Nu.
‎Subtitrarea: Alexandru Pintilei