СЕРІАЛ NETFLIX
Тож ти хочеш сказати, що…
Шпалери…
і меблі були інші.
Весь коридор.
Усе було інше.
Старі, немов…
старі картини…
Старі меблі…
лампочок не було, одні свічки.
Наче я опинилася в минулому.
І там була жінка…
Ну, це…
Божевілля якесь.
Вибач, ти…
-вважаєш, я збожеволіла? -Ні.
Не ти. Просто…
Ну, це ж божевілля.
Правда ж? Ми приймаємо ліки, від них починаються видіння.
Не лише в тебе. Таке з усіма нами буває.
З тобою теж бувало, Кевіне?
Галоперидол змушував тебе бачити страшних бабусь?
Не зважай.
Я йду спати.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ КРІСТОФЕРА ПАЙКА
Боже.
Ти ж не завжди так прокидаєшся?
Якби ти була будильником, я б тебе вирубала.
Від цих пігулок у мене божевільні сни.
Ні, не сни.
Гей, можеш дещо подивитись?
А треба?
Ти бачила цей символ раніше?
Бачила його вчора в лісі
і впевнена, що бачила його десь у будинку.
Ні. Вибач.
А це? Тобі про щось говорить?
Цифри 292.13?
Здається, мені начхати.
Це карта колишнього пацієнта.
Вона додавала ці цифри до малюнків. на заняттях художньою терапією.
Боже мій.
Я так і знала.
Мені таки начхати.
Гаразд.
Вибач.
Це не мій улюблений день.
-Буваю стервом… -По буднях?
У день сім’ї.
Як у контактному зоопарку, де всі помирають.
А в мене так само, як і в інші дні.
Жодних гостей.
А в тебе?
Прийомний тато приїде?
Так.
Мені шкода, Аню.
Тобі все одно варто спуститися.
Тім хороша й добра людина, і він був би радий з тобою познайомитись.
-Я говорила йому про тебе. -Уявляю.
Розповіла йому про свою сусідку-сучку?
Виговоритися корисно.
Сказала, що ти найстійкіша людина з усіх, кого я знаю.
Отче наш, що є в небі, хай святиться ім’я Твоє.
Я пошукала, що ти просила.
У мене їх небагато,
та я знайшла ці.
Військова база в Окінаві.
Де ви зустрічалися?
Ми зустрічалися біля бази.
А та, яку я просила?
Остання?
Це його остання фотографія.
За день до засідки.
Не розумію, навіщо тобі ця фотографія.
Є кращі фото твого батька.
А ця…
Важлива.
Телефонував мамі ввечері.
Гадаю, в Індії був уже ранок.
З різницею в часі непросто, але голос у неї був різким.
Тітко Абір, ваш імміграційний адвокат
зможе повернути їх наступного місяця?
Важко сказати.
Але вони знають, що час має значення, правда?
-Вони ж розуміють, що часу мало? -Так.
Але подібні випадки депортації загалом…
Вони не очікували, що твоїм батькам
взагалі не нададуть притулку,
особливо після стількох років.
Але ми пообіцяли надіслати їм нашу фотографію.
Тож іди сюди.
Ти теж, дядько Дхарме.
-Сідайте ближче. -Гаразд.
Привіт.
-Я сфотографую за тебе. -Дякую.
Так.
Скажіть «сир».
Сир.
На пам’ять. Тримайте.
З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ, СПЕНСЕ
Може, напишеш ще щось?
Вона не прийшла, а мені щось писати?
Вона мала нежить зранку.
А кажуть, якщо хворієш, краще не приїжджати, знаєш?
У неї завжди нежить.
Годі. Я не дурень. Їй 40.
Вона із церковною групою.
Вони влаштовують їй сьогодні вечірку.
Я можу поїхати.
Можу поїхати з тобою. Здивуємо її.
Знаєш…
не думаю, що вийде так, як нам би з тобою хотілося.
Твій брат займатиметься треком,
як і ти. Продовжить твою справу,
наскільки це можливо.
-А ти хочеш? -Звичайно, він хоче.
Чудово.
Я думав, ти хочеш грати у шкільному театрі.
Може робити те й те.
Я думала, ти будеш радий.
Він переймає естафету. Це твоя спадщина.
Не хвилюйся про мою спадщину.
Зі мною вже все ясно.
А ти у старших класах повинен робити те, що подобається.
Принесу ще каву.
Що це, без кофеїну?
Вона сьогодні прямо налягає на каву, еге ж?
Пізно лягла.
Знову.
Вони обрали тему випускного.
Паризька романтика.
Oui.
Ну, це було б круто,
якби вони зробили спортзал схожим на Лувр.
Але знаючи їх, я уявляю…
-Різдвяна гірлянда, Ейфелева вежа. -Гірлянда, вежа.
Спадщина — це важливо.
Твій батько нашкодив сім’ї Картер, але ти все виправив
-самотужки… -Ілонко.
Іди-но привітайся.
Це новенька, про яку я говорив.
Розумниця. Відмінниця.
Але зломник жахливий.
Я Ілонка. Дуже приємно.
Це моя мама, Саманта, мій брат Морган,
а це Кетрін.
Кевін так багато про вас розповідав.
Сказав, що його молодший брат на нього дуже схожий.
Так і є, Моргане.
А твоя сестра набагато симпатичніша…
Вибач, Кеве, тобі явно не пощастило з…
Ой, лишенько.
Яка ж я дурепа.
Ти дівчина Кевіна, звісно.
О ні, я б теж так подумала.
-Це ж сімейний день. -Вибачте, я не мала на увазі,
що ви як родичі… Знаєте? Усе, мовчу.
Було приємно з вами познайомитися. Піду перекушу.
-Та не треба… -Гаразд. Побачимося.
О, так.
Нам туди.
-Привіт, крихітко. -Привіт.
Вибач, затримався.
Забалакався з Анею. Твоя сусідка була ласкава й провела мене.
Вона смішна. Давно я так не сміявся.
Я хотіла показати тобі своє улюблене місце.
Хочеш подивитися?
Звісно, хочу. Так.
Ну, приємно було поговорити.
Підеш із нами?
292.13.
Саме так.
Може, широта чи довгота?
Довгота буває до 180.
Широта — до 90.
Ти гаразд узагалі?
Бо я чомусь не певен.
Час тут дивно тягнеться.
У мене була якось сусідка.
Вона клялася на чому світ стоїть, що час усередині повільніше, ніж зовні.
Якось…
заскочила її на порозі.
На руці годинник, а настінний годинник на дерево повісила.
Було дивно.
Коли думки чимось зайняті, трохи застрягаєш.
Але це можна подолати.
Тож вам не варто хвилюватися.
Чому це?
Ми дбаємо одне про одного.
Увійдіть.
Доставка.
Ще один ведмідь.
Цикл завершено. Знову пішли ведмеді.
Постав до інших, мабуть.
Знаєш, ти можеш не ховатися тут у День сім’ї.
Унизу — інші сім’ї. Вони класні.
Упевнений, вони відкриті для спілкування.
-Ні, дякую. -Ну, що ще прислали?
Схоже, багато модного мила.
Мабуть, вона в Італії, якщо судити з мила.
Їй кладуть мило в трейлер на початку зйомок.
Напевно, поклали забагато.
Хочеш пахуче мило?
Чому б і не взяти?
Слухай, мені шкода.
Знаю, паршиво, але…
Те, що твоїх батьків тут немає,
не означає, що ти не маєш сім’ї.
У тебе тут сім’я…
усвідомлюєш ти це чи ні.
Які круті. І їх безкоштовно дають?
Мені треба було йти в кінозірки.
Можна взяти лимонне й лаймове?
Так, прошу.
Знаєш, мій прадід винайшов рідке мило.
-Правда? -Так, 1865 року.
Він першим використав пальмову та оливкову олію для рідкого мила,
він навіть вигадав слово «пальмолив»…
але хтось украв ідею.
Це приголомшливо.
Це так круто, але я не вірю жодному слову.
Боже мій, як смачно пахне.
Гей, Тріс?
Не спиш?
Я із продовженням.
У Фрідома Джека та Поппі Корн поворот сюжету.
Трістан?
Трістан.
Тріс?
Я думала, їй стає краще.
Я навіть хотіла прикрасити її частину кімнати до повернення.
Ви прибираєте простирадла?
Тобто перете їх, а потім на них хтось спатиме,
або викидаєте…
після смерті і стелите нові?
Ми прийшли у цей світ ні з чим.
І підемо з нього ні з чим.
Але ці подушки.
Вони чудові.
Дуже хороші. Докторка правильно їх обрала.
Знаєш, у стародавньому Єгипті
вирізали шматок дерева під шию замість подушки.
Ти знала про це?
Я не знала. Ні.
Можеш зайти, коли хочеш.
Я розумію. Люди бояться цих кімнат.
«Люди бояться смерті…
навіть більше, ніж болю.
Дивно, що вони бояться смерті.
У момент смерті…
біль припиняється.
Значить, смерть — це друг».
Це Джим Моррісон сказав.
Ти знаєш, хто він?
Знаю.
Так.
Мій батько любив «The Doors».
Любив їх.
Увійдіть.
Привіт.
Я забув тобі сказати.
Вибач за вчорашнє.
-Я не так висловився. -Нічого.
Ні, вибач мені.
Сподіваюся, я не збентежила твою дівчину.
Ні, вона посміялася.
Назвала її твоєю сестрою. Я мало не здохла.
Я просто…
Нічого страшного.
Я просто не…
Ніколи не чула, щоб ти згадував…
Або, може, я пропустила.
У тебе мила сім’я.
Так.
Так і є. Вони супер.
Окрім мами…
Вона мала проблеми з алкоголем і дещо гірше.
Але сім’я в мене класна.
Крім того, коли вони сваряться й коли не сваряться.
За винятком, коли говорять про цього…
Кевіна.
Що ти маєш на увазі?
Вони постійно…
говорять про цього хлопця.
Ідеальний син.
Ідеальний учень. Ідеальний хлопець.
Мене також залишали після уроків.
-Десятки разів. -Так.
Ти справжній монстр, Кевіне.
Можливо.
Що знайшла?
Ну, твоя здобич,
викрадена власність.
Папка.
«Джулія Джейн.
Дівчина, яка вижила. Таємниче диво "Брайткліфф"».
Що ти дізналася? Щось цікаве?
Можливо.
Тут мало що є, і Стентон нічого не каже, але…
У художній терапії Джулії є дещо, що мене зацікавило.
Ось.
Так.
Я вже бачила це на території
та ще десь, але не пам’ятаю де.
І цей номер.
«292.13».
-Що це? -Не знаю.
Усе життя в мене був внутрішній голос,
який вів мене вперед.
Він допомагав під час тестів, подавав ідеї.
Завжди скеровував мене.
Цей шепіт.
Але тут навіть не знаю…
Усі почуття загострені, не знаю чому.
Цей символ, ці цифри…
здаються такими важливими.
І всі ці голоси…
почали шепотіти дуже голосно, відколи я сюди приїхала.
Я постійно щось чую.
І бачу.
Вони нашіптують, щоб я з’ясувала цю справу.
Вони практично кричать до мене.
Не означає, що треба слухати.
Просто тут тобі треба багато чого обміркувати.
І я розумію. Я чудово розумію, чому тебе затягує.
Щоб сфокусуватися на дечому іншому.
На чомусь крім…
Крім чого?
Неважливо.
Знаєш…
сподіваюся, ти знайдеш те, що шукаєш.
Може, тоді ці голоси дадуть тобі спокій.
І все, секунди не пройшло.
Я перевірила, простирадло було холодне. І гладке, ніяких вм’ятин.
Не зрозумію, це лише моя уява чи дещо інше.
-Що ми думаємо? -Ні.
Я тебе почув і все розумію, але…
-Ні. -Ні. Я так не думаю.
А я гадаю, так.
Вона могла заскочити й повідомити, що з нею все гаразд.
І використовуючи всі свої сили та енергію,
вона вирішила з’явитися на ліжку на частку секунди?
Може, вона спустилася з небес, щоб сказати: «Привіт. Я в нормі».
Рай і пекло.
Світ — страшенно барвисте місце.
Навіщо все зводити до чорного й білого?
-Аню, годі. -Перепрошую.
Ти проголосував за чи мені почулося?
Знак є знак.
І Трістан не пішла б на це все…
щоб залишитися незрозумілою.
Обіцяю, коли прийде моя черга…
якщо мені вдасться повернутися,
щоби щось вам сказати…
я це скажу, чорт забирай.
І це буде щось відчутне.
Щось, що ви можете потримати.
Щось, що зможете показати один одному.
Щось, що можете перевірити.
Жодної страшненької нісенітниці.
Що можна сприйняти, як побічку від таблеток.
Усі згодні?
Це не було знаком.
Ні. Не знак.
Ні.
Тоді продовжимо.
Хто-небудь ще?
Чи перейдемо до сьогоднішньої примари?
Створімо вже примару.
Хто має її?
Я.
Історія трохи сирувата…
але не зовсім сира, тому я спробую.
Що ж, послухаймо.
Послухаймо.
За тих, хто був…
хто прийде потім,
за нас…
і за тих, хто не з нами.
«За тих, хто був,
хто прийде потім, за нас і за тих, хто не з нами».
За видимих і невидимих…
хто тут, але не тут.
«За видимих і невидимих,
хто тут, але не тут».
Де завгодно.
Дасті був ідеальним.
Ідеально…
чорт забирай…
божевільним.
А, можливо, й ні.
Я назву цю історію…
«Зле серце».
ШКОЛА РУЗВЕЛЬТА
Зміна між п’ятим і шостим уроками у школі Рузвельта.
У школі Рузвельта.
Це завжди найскладніші п’ять хвилин дня.
Ти такий близький до свободи.
Але спочатку…
треба відсидіти ще 50 хвилин тортур.
Дасті Шейн із випускного класу, можна сказати, ідеальний.
Цілком нормальний.
Ідеальна посередність.
Хороші оцінки, але не настільки, щоби привернути увагу.
Спортсмен, але другорядний.
Усі думають, що він милий, але на цьому все.
Більше нічого не знають.
Нікуди не влипає, але й ініціативу не виявляє.
Голова опущена, тихий.
Якийсь загадковий, якщо чесно.
Просто на нього мало хто зважає.
То батьки правда залишили тебе саму вдома на вихідні?
-Стривай. Хто тобі це сказав? -Шила.
Я не влаштовуватиму вечірку.
Ненсі, якщо твої батьки поїхали, ти маєш влаштувати вечірку.
Що з тобою таке?
Вони будуть у Вегасі всі вихідні.
Приходьте завтра переночувати.
А сьогодні нічого?
Але ж будинок у твоєму розпорядженні!
Я збираюся прийняти ванну й подивитися телевізор.
Не можу дочекатися.
Гаразд, бабусю.
Розважайся. Побачимося пізніше.
Ось у чому річ.
Ніхто про нього нічого не знає.
Усі тільки думають, що знають.
Наприклад…
ніхто не знає, що Дасті живе один із матір’ю.
Кілька років тому її розум почав слабшати.
Вона більше не говорить.
Але все слухає.
Якщо Дасті захоче проїхати через все місто в будній день,
щоб побачити дівчину, у якої у повному розпорядженні весь будинок…
то Дасті це зробить.
Знову смайлик.
-Що? -У твоїй історії про серійного вбивцю
чувак малював смайлики кров’ю,
-пам’ятаєш? -Я й забув.
Добре тоді…
Тоді типу Х,
але верх зафарбований.
Більше схоже на пісочний годинник.
Трохи краще.
Але це…
Вибач.
Продовжуй.
Авто повертає на стару покинуту дорогу.
Це не перший раз, коли Дасті забрав чиєсь життя.
І не останній.
Ніч була успішною.
Я добре впорався.
Сподіваюся, ти мною пишатимешся.
А тепер дай мені спокій.
Зроби так, щоб вони дали мені спокій.
На добраніч.
Усім вам.
Вибачте.
Я вас не чую.
Ніхто не чує.
Він бачить їх щовечора.
І ті, що новенькі…
багато плачуть…
і багато кричать.
Але через якийсь час вони починають розуміти правила.
І не гаять час даремно.
Ті, що померли давно…
просто витріщаються.
Витріщаються на нього.
Можливо, це гірше…
бо це і є пекло.
Погляди тих, хто знає.
Не лава чи сірка.
Пекло — це коли всі все знають.
Не збагну, де вона.
Сказала, що підкине мене до школи.
Якщо плани змінилися, я не проти. Але дивно.
І я чекала на неї до останнього моменту на випадок, якщо з’явиться,
але зрештою мені довелося бігти, щоб встигнути на заняття.
Я запізнилася секунд на 15, але пан Голлі мене все одно лаяв.
Так бісить.
Зрозуміло.
Просто дивно.
Ти ж не бачив сьогодні Ненсі?
Та наче не бачив.
Може, вона просто пішла. Завжди кидає людей.
Ненсі не така.
Ненсі ніколи не прогулювала.
Навіть у середній школі.
Може, захворіла.
Сподіваюся, все гаразд.
Слухай, я…
Пробач, я тут весь рік сиджу, тобі і два слова не сказала,
а тепер мене наче прорвало.
Ти вмієш слухати.
Я намагаюся.
Таке тут місце.
Ніхто не слухає нікого.
Я Шила.
Переїхала сюди влітку.
Я погано граю в лакрос і не люблю ходити магазинами,
але добре граю на піаніно,
і мені подобаються фільми про прибульців.
Не треба, Шило.
Не ведися на прийом задумливого хлопця.
Та вона просто вагіною думає.
-Вибач, чим? -Дівчатам подобається Дасті.
І хлопцям також. Напевно, і вчителям.
Це…
Трохи проблематично.
Так, звучить просто жахливо. Та йди ти.
Але Дасті подобається всім, і це таки проблема.
Бо він знає, чи не так?
Що буде з ними?
На півдні міста була місцина…
де подавали класні бургери й мілкшейки.
І було місце на півночі міста,
де можна було припаркуватися на пару годин без сторонніх очей,
з прекрасним видом на місто, поки скло не запітніє.
Шила їхала на північ.
Її вагіна їхала на північ.
Чи ні?
Бо раптово вона повернула на його подив.
Куди ми їдемо?
Треба дещо перевірити. Точніше, декого.
Хочу заїхати до Ненсі й переконатися, що з нею все гаразд.
Усього на п’ять хвилин.
Що?
Раптом вона правда захворіла, як ти сказав.
Мені буде краще, якщо загляну.
А якщо вона спить?
Якщо хворіє, вона має відпочивати.
У неї батьки поїхали.
Якщо вона захворіла, може, їй щось потрібне.
Це її дім?
Так. Ходімо.
Нічого. Я зачекаю тут.
Не будь дивним. Привітаємось.
Ненсі?
Може, вона спить.
Я маю ключ.
Я сказав, що не можу.
Що?
Не може бути, щоб із нею щось сталося.
Просто не може бути.
Упевнена, я помиляюся,
але дізнаймося напевно.
Ненсі?
Нічого?
Нічого.
Телефоную до поліції.
-Почекай. -Щось не так.
Усе ідеально. Тут так чисто.
-Немає жодних причин… -Маю погане передчуття. Зрозуміло?
Алло?
Моя подруга зникла.
Ти її найкраща подруга?
Так.
І, як я сказала…
тут точно щось зовсім не так.
Може, вона просто вийшла.
Не бачу жодних причин…
Ні.
Ти найкраща подруга. А ти хто?
Я Дасті. Я просто тусувався із Шилою.
Ти знаєш Ненсі?
Ні, не особливо.
Ти бачила цей символ раніше?
Я…
Ні.
-Що ви маєте на увазі? -Виглядає знайомим?
Вона любила малювати? А ти чіпала цю картку?
-Ні, я намагалася нічого не чіпати. -Розумно.
На місці злочину нічого чіпати не можна.
На місці злочину?
Телефонували до готелю.
Її батьків поки що немає,
вони зателефонують, коли будуть.
То вона була тут сама? Часто таке бувало?
Може, вона просто поїхала з ними?
-Ні. -Упевнена?
Так.
Вибачте, вже пізно.
Я живу один із мамою, і вона хвора. Тож мені треба йти.
Ви не здивувались.
Що?
Щодо символу.
Ви запитали, чи я бачила його раніше, але відразу його помітили.
Ви бачили його раніше?
Можеш іти.
Дякую, що прийшов на допомогу. Далі ми самі.
Мені шкода Ненсі.
Упевнений, усе буде гаразд.
До завтра.
Сидиш за комп’ютером?
-У якому сенсі? -Спілкування з людьми у мережі.
«AOL», «Prodigy» — такого плану.
-Може, є акаунт чату «Ейнштейн»? -Ні.
А у Ненсі є?
ЧАТ «ЕЙНШТЕЙН»
ЛЕДЗЕППЕФАН: ШАЛЕНІ ДНІ ДЖЕСІКА78: ПРИЙДЕШ?
Замовкніть!
Дасті, мені треба з тобою поговорити.
Гаразд.
Я знаю, це прозвучить як божевілля…
але не думаю, що Ненсі зникла.
Я не думаю що це справа про зниклу безвісти.
Думаю, це справа про вбивство.
Що ж…
-Зажди. -Знаєш, я просто…
Та жінка-детектив.
Чим більше вона говорила, тим було очевидніше.
Вона ставила надто конкретні питання.
І не просто намагалася розвідати про Ненсі.
А ніби порівнювала деталі з чимось.
Порівнювала подумки,
видавала більше нової інформації,
а не просто збирала факти.
Це не так робиться.
Хіба що…
-Шило. -Думаю, Ненсі хтось убив.
-Оце висновок. -І детектив
не знає, як ловити.
-Вибач, але… -Я знаю.
-…це припущення. -Ти правий.
Тому мені потрібна твоя допомога, щоб довести.
Да…
О ні.
-Далі… -Не роби цього, Кевіне.
Далі буде.
Вибачте, народ, але це все на сьогодні.
Якщо хочете почути продовження вам треба лише…
Так, ми знаємо.
-Прожити ще трохи. -Прожити ще трохи.
-Ненавиджу, коли ти так робиш. -Але це працює.
Ви досі тут.
Ну, поки що.
У чому річ?
-Ти взяв мій символ. -Він твій?
Я думав, що він Джулії.
Вибач.
-Ми всі беремо ідеї звідкись. -Так.
Справа ось у чому.
Поки ти розповідав про спуск у пекло,
я згадала, де його бачила.
-Чорт забирай. -Так.
Він не схожий на все інше.
Метал свіжіший.
Спочатку в ліфті його не було, так?
Ну, напевно.
Навіщо ставити його сюди?
Він же непотрібний, так?
Навіщо турбуватись?
Лиш одна відповідь.
Що?
Це не так.
Тобто він не непотрібний.
Я була впевнена…
Це ж кнопка.
Навіть видно де вони вирізали панель.
-Це кнопка, Кевіне. -Але ти подумай.
Сюди весь час завозять каталки й тягають речі.
Якщо кнопка секретна, щось не збігається.
Якщо хтось на неї натрапить, випадково натисне,
то секрет швидко буде розкритий.
Вибач, Ілонко.
-Круто, звичайно, але… -Ти правий.
Можна випадково натиснути.
Потрібен запобіжник.
Інші кнопки наче в порядку.
Правда?
Я б краще не…
Чорт.
Саме так.
Нам сюди не можна.
У мене ідея.
Тільки не відправляй нас до кімнати Стентон.
Не уявляю, як ми це пояснимо.
Як переконатися, що ніхто не натисне випадково?
Потрібно, щоб натискань було декілька.
Стоп. Під моргом нічого немає.
Там нічого немає.
Якого біса?
Боже мій.
Повернімося.
Почекай секунду.
Ілонко, треба повертатися.
Дай глянути.
Чорт.
Трясця.
Що там?
Боже мій.
-Кевіне. Пісочний годинник. -Чорт.
-Ілонко. -Кевіне.
-Ілонко. -Почекай.
-Кевіне. -Ілонко.
Кевіне?
Переклад субтитрів: Юрій Обревко