СЕРІАЛ NETFLIX
Новий розділ.
Люди часто так кажуть,
коли розповідають про своє життя.
Перегорни сторінку. Минуле — це пролог.
Новий розділ. Наче він уже написаний.
Наче слова вже чекають на нас.
Але я не згодна.
Ми самі автори власних історій.
Не завжди можна контролювати сюжет, але ми можемо вирішити, ким хочемо бути.
Тож для мене новий розділ просто означає
нескінченні можливості порожньої сторінки.
Новий початок. І не має значення, ким ти…
Ми були в старших класах.
Качок, ботанік, дивак, злочинець, принцеса
або інша роль, що дісталася нам.
Час перегорнути сторінку і самим написати наступний розділ.
Може, річ у компресорі. Звісно.
Ні. Це просто працює вентилятор.
Якого року будинок? Той, що 370 квадратних метрів.
Так, я би глянув на проводку, але, можливо, знадобиться заміна.
Може, завтра о 9:00?
Звісно. Без проблем.
Добре. Так.
Добре. Гаразд, добре. Так. До зустрічі.
-Новий клієнт? -Нова зачіска?
Овва, класно виглядає.
Зокрема в капелюсі й мантії.
Чорт. Шкода, що Меггі цього не побачить.
Вона завжди мріяла, знаєш? Але ти закінчила школу найкраще.
Почесне означає друге місце, тож…
А, лише друге.
Іди геть, Ілонко, ти чудово впоралася,
і ти маєш це відсвяткувати.
Мусиш навіть порушити кілька правил.
Так, хоча б раз у житті.
-Просто заради… -Припини.
Чорт забирай. У тебе вийшло.
Червоний виглядає круто.
Де Хозі?
Вона злякалася, і я її розумію.
А раптом нас не пустять?
-Ну… -Це наш шанс потрапити
на справжню студентську вечірку.
Або можемо розпочати зі шкільної, ми ж вічно пропускали веселощі.
Бо були ботанами на всю голову.
До біса школу.
Горілку із содовою, будь ласка.
-Він не бармен. -Нічого.
Ви тут навчаєтесь? Якось молодо виглядаєте.
Дякую.
Ось де вони.
Не знаю, навіщо їм тут шість видів рому, а води ні краплі.
Так, половина пляшок із водою на кухні використані як попільнички.
То ти стримуєшся чи тобі вже вистачить?
Я чекаю на подругу. Вона зайнята.
Здається, вона намагається наробити кілька помилок.
Мене звуть Брайан.
-Ілонка. -Я тебе раніше не бачив.
Я нікуди не ходила більшу частину року.
Яка спеціальність?
-Англійська. -У мене теж.
Та невже?
Які предмети в тебе були улюблені цього року?
Література періодів романтизму та вікторіанської епохи.
-Еге ж. Звучить, ніби я викаблучуюсь. -Трохи є.
Але це не так.
Знаю, що це не так.
Романтика та жах вікторіанської Англії.
Один із варіантів для моєї дипломної роботи.
-Один із варіантів? -Я обожнюю Оскара Уайльда.
Стівенс мені не заходить, і я віддаю перевагу ввічливому коханню.
Моя улюблена — Шеллі. Мері, не її чоловік.
Мері Шеллі — дівчинка-підліток, яка написала «Франкенштейна».
Це зробила дівчинка-підліток.
Вона стала матір’ю сучасних жахів у 19 років.
Вона написала першу визначну роботу у жанрі наукової фантастики.
У «Франкенштейні» не тільки вперше таким чином йдеться про науку,
а також має місце моральна дилема експерименту та експериментатора…
Вибач, це…
Тож для диплому обрала Шекспіра. Я…
Коли починаю говорити про Шеллі, мене трохи заносить.
Господи. Де ж ти була весь семестр?
Розкажи про себе.
Які твої улюблені…
Вибач. Де…
Ось. Тримай.
Ілонко, ви слухаєте?
Вибачте, я просто…
Вибачте. Я відволіклась.
Можете повторити назву?
Як називається… Повторіть ще раз назву, будь ласка.
Папілярна карцинома щитовидної залози.
Точно. Рак щитовидки.
Ви сказали, що він лікується?
Можливо. Потрібні ще дослідження.
За результатами біопсії необхідна негайна тиреоїдектомія,
а також лікування радіоактивним йодом.
Ви хочете видалити мою щитовидку?
Восени я їду до Стенфорду.
До Стенфорду…
Якщо розпочати лікування зараз, чи закінчимо…
Чи закінчимо до початку семестру?
Складно сказати.
Зараз варто запланувати тиреоїдектомію.
Скажіть, який на мене чекає результат у найгіршому випадку?
У найгіршому. Просто опишіть.
Усе проговорити — це найкращий спосіб цього уникнути, так?
Хіміотерапія потрібна буде?
Дитинко, не треба так.
Ілонко, до хіміотерапії ще багато етапів.
А мої шанси великі?
Не все так просто.
Тобто, я була другою за успішністю з 900 учнів.
І наймолодшою в класі. Я пропустила рік, щоб закінчити.
Я серед двох десятих з одного відсотка найкращих.
Мені щастить.
Я впораюся.
-З днем народження, люба Ілонко -З днем народження, люба Ілонко
-З днем народження тебе -З днем народження тебе
І що мені…
Свічки не запалені.
У лікарнях не полюбляють відкрите полум’я, тож…
Гаразд.
-Ура. -З днем народження, маленька.
-У тебе ж сьогодні робота? -Це…
Ні. Це важливіше.
Не треба через мене знову втрачати замовлення.
Це важливіше.
І як?
Чесно кажучи, у коледжі простіше, ніж у школі.
Менше нісенітниці, більше важливих речей.
-Тіме, можна тебе? -Так.
А в тебе як справи?
Їжа лайно, а прийомний батько — мій єдиний друг.
Але я сподобалася одному черговому.
-Чи симпатичний? -Я краще помру.
Тож мені щастить.
Слухай, мушу йти, але…
-Супер. -Дякую, що зателефонувала.
-Я ціную це. -З днем народження. І…
Боюся, останній курс не допоміг.
Пухлини в легенях не зменшилися, як ми розраховували.
Повторимо ще раз. Ще курс.
Ще один курс ситуацію не змінить.
Тобто ви кажете…
Що вона вже не вилікується.
Так.
Скільки їй лишилося?
Важко сказати.
Вислуховувати таке лайно теж важко.
Хоч би спробуйте.
Краще не треба.
-Усі ми різні. І… -Їй сьогодні виповнилося 18.
Бодай до 19 протягне?
Так, могла б. Це можливо.
Так.
А до 20?
Потрібно обговорити ваші подальші дії,
хоча мало що залишається, крім того, щоб забезпечити їй зручності.
Можна звернутися до фонду
смертельно хворих дітей, якщо забажаєте.
ЯК ВИЖИТИ ПРИ РАЦІ ЩИТОВИДНОЇ ЗАЛОЗИ
ВІТАЄМО В ХОСПІСІ «БРАЙТКЛІФФ»
МІСЦЕ ДЛЯ ВАЖКОХВОРИХ ПІДЛІТКІВ АДАПТАЦІЯ НА ЇХНІХ УМОВАХ
ДИВО МЕДИЦИНИ?
ДЖУЛІЯ ДЖЕЙН, 17, СТВЕРДЖУЄ, ЩО ОДУЖАЛА
Страхування повністю покриває програму.
Те, що потрібно.
Хоспіс «Брайткліфф». Ти ж знаєш, що це означає?
Звісно. Але ж він для молоді.
Таких місць дуже мало.
Молодь має бути зі своєю родиною, Ілонко.
В інтернеті пишуть: у багатьох із них немає сімей.
Багато прийомних дітей, безпритульних.
У цьому місці підлітки можуть закінчити життя на своїх умовах.
Там більше не буде лікування. Навіть клінічних випробувань…
Нічого з цього не працює.
Я обіцяв Меггі.
Обіцяв, що дбатиму про тебе.
І ти подбав.
Ти молодець, Тіме.
Як я сказав, лише на пробний період.
Типу табору для хворих на рак.
Я буду в «Мотелі 6» неподалік.
Тож якщо передумаєш,
а ти це можеш, звісно, ти можеш передумати.
Повертайся додому в Сакраменто. Не забувай.
Ілонко. Гей.
З тобою все гаразд, дитинко?
Так, просто…
Дежавю.
Вибач.
Слухай, ти не лякайся, але ми знайомі?
Думаю, так. Ти навчалася у школі Франклін?
Чи лікувалася у лікарні Сієтла?
Ні, я із Сакраменто.
Дивно.
Я там не бував.
Із чим тебе привезли?
Папілярна карцинома щитовидної залози з метастазами в легенях, тож…
просто рак щитовидки.
У мене просто лейкемія.
Приємно познайомитися.
Звертатися до тебе як рак щитовидки?
Вибач, я Ілонка.
Усе гаразд, люба?
Так, усе добре. Це лейкемія.
Кевін, дуже приємно.
Дуже приємно, Кевіне. Я Тім.
То як, заглянемо всередину й подивимося, що тут до чого?
Гаразд.
Що ж, ще побачимось.
Можливо.
Тобто так. Я тут побуду деякий час.
-Ілонка, правда? -Еге ж.
Вітаємо у «Брайткліффі».
Я Марк, медбрат. Лікар чекає на вас.
Ходімо, я допоможу вам із сумками.
-Дякую. -Так. Як доїхали?
Красиві дороги.
Подекуди непрості повороти.
Точно все гаразд?
Так. Так, усе добре.
Овва. Скільки років цьому будинку?
Сам будинок був збудований у…
У 1901 році.
Точно. Збудував лісопромисловець…
Стенлі Оскар Фрілон.
Правильно. І його дружина Віра.
Будинок кілька разів перепродували після того,
а 1966 року його купила д-р Стентон.
У роки Великої депресії тут був реабілітаційний центр,
а в 1940-ві — релігійна комуна «Парагон».
Тож тут жили сектанти.
-Я цього не знав. -Так, і тут…
А хто…
Що?
Це…
Прокинулася.
З поверненням, міс Поллок.
Усе добре, люба.
Просто непритомність.
Звичайна річ для людини з твоїм діагнозом.
Мені примарилася якась бабця.
Я не дуже вразлива, але «бабця» — якось занадто.
Не ви, хтось інший…
Пусте.
Я д-р Джорджина Стентон. Ласкаво просимо у «Брайткліфф».
Вибачте за те, що сталося, докторе.
Коли ти знепритомніла, він тебе підхопив і помчав до дверей,
що я чудово розумію.
Це не має сенсу.
Не має сенсу залишати її тут.
Залишити її тут, коли вона хвора.
Повірте, мені це дуже знайоме.
Я почувалася так само, коли втратила сина, Джуліана.
Я б не змогла говорити з батьками у вашій ситуації,
якби не пережила подібне сама.
Вибачте, я не знав.
Коли ми говоримо про рак або будь-яку іншу невиліковну хворобу,
мені незрозуміла одна річ.
Дивіться, ми завжди говоримо про бій.
Ми боротимемося з недугою.
Ми переможемо, що б це не було.
Будь хоробрим у бою.
А потім люди кажуть, що програли битву.
Це зовсім неправильно.
Я розумію. Ми говоримо про боротьбу, бо це гарна метафора.
Мовляв, не думай про найважче.
Дивись на блискучі обладунки, що ми для тебе підготували.
Але в «Брайткліффі» немає битв.
Тут ми даємо собі дозвіл залишити поле бою.
Зосередитись на житті замість боротьби.
Ми тут не б’ємося і не знаємо поразок.
Щодня тут — це перемога.
Ми могли б ще поговорити, Тіме, якщо забажаєте.
Ілонка може поки що закінчити огляд.
Я…
Було б чудово.
Тут у нас є спільні спальні.
Для хлопців чи дівчат?
Тих та інших.
Не в одній кімнаті, звісно.
Але хлопців від дівчат ми не ізолюємо.
Вони зіткнулися з більшим, ніж деякі дорослі.
Тож і ставимося ми до них по-дорослому.
Це Спенс.
Спенс, призначаю тебе наставником для новенької.
Я був п’ятим у черзі на наставництво. Що з рештою?
Тримайся близько, не губися.
Тут як у лабіринті, більше схоже на Вегас.
Не знаєш, який час доби.
І не дають вибратися.
Колишні пацієнти «Брайткліфф», 1966 рік. Усі померли.
Усіх не стало.
Залежить від того, з ким говориш.
Мого наставника вже немає серед живих.
Він називав це екскурсією по будинку з привидами.
Ти віриш у привидів, новенька?
А що?
Залежить від твоїх кар’єрних амбіцій.
Я тримаю кулачки,
що стану полтергейстом,
коли ми нарешті зможемо знущатися з народу.
Ти йдеш?
Так.
Групова терапія буде тут. Різна терапія насправді.
А ці тут займаються нью-ейджем під назвою «йога»,
що на хінді означає «хрінь».
Це Нацукі, рак яєчників, а це Сандра — лімфома.
До речі про хрінь, Сандра схиблена на Ісусі.
І психує, якщо заговориш про її перуку.
Я не засуджую. Кожному своє.
Кожен вибирає свою отруту.
Ось моя отрута.
Так, бібліотека тут неабияка.
Сюди здали книги з місцевої бібліотеки перед закриттям,
тож це справжня бібліотека, хоча складно орієнтуватися.
Хоча є картотека й таке інше.
Але є ще дещо.
Амеше, новенька.
Привіт.
Гліобластома.
Будь здоровий.
-Я Ілонка. -Чорт.
Ілонко, привіт. Я такий радий, що я більше не новенький.
Ласкаво просимо. Прекрасний день для мене.
-Амеш тут уже… -Два місяці.
Два місяці, і начебто…
Два місяці жартів про новенького.
-Постійні знущання. -Немає жодних знущань.
У нас немає знущань.
Але він постійно питає
про знущання з новеньких, а ми говоримо:
тут не гуртожиток.
Я ж не потраплю до універа. Не так багато я прошу.
Хоча б трішки дідівщини.
Не знаю, чому ти не можеш із ним домовитися.
Ти ж не бачив її в бікіні.
Що ж, Лідія вся твоя.
Такий старий ліфт. Я такі тільки в кіно бачила.
Там лише один.
О, хочеш покататися? Просто натисни синю кнопку.
Чуваче, я ж просив без знущань.
Я покатаюся.
-А що в підвалі? -Слабо перевірити?
Ні.
-Нарешті знущання. -Ну годі.
Я тричі проходила хіміотерапію. Мене непросто налякати.
Ні, почекай. Не треба.
Не спускайся туди.
Ні.
Там морг.
Не подумала про це.
Логічно, еге ж?
І загалом ліфт зачарований.
Ходить туди-сюди, сам вмикається ночами.
Щось не так із проводами.
Старий, тож я краще не ліз би.
Знаєш що? Я зрозумів.
Тут не найкраще місце для знущань.
-Так. -Це просто підло.
Нагадай мені всім подякувати.
Як красиво. Продовжуй.
Ти авторка?
Знаєш що? Так.
-Ти новенька? -Я Ілонка.
Шері, дуже приємно.
Я не дуже багато знаю про музику,
але можу гарантувати, що авторка мелодії не вона.
Це Шері. Будь обережна.
Так, краще бути обережнішою.
Одного разу вона сказала мені, що стюардеса,
і я вірив їй цілий день.
Ми мало знаємо про Шері. Вона завжди вигадує щось нове.
Відомо напевно, що в день її переїзду сюди привезли
дві вантажівки її речей, а няня була на «Бентлі».
Решта інформації від неї сумнівна.
А це все твоє. Ну, твоє та Ані.
Сусідка мала прийти знайомитися.
І показати тобі все.
Але такою є Аня.
Вечеря в оранжереї о 19:00, якщо буде бажання.
Або можна попросити до кімнати.
Не користуйся горщиком.
Вони є в кожній кімнаті,
але не варто ними користуватися, лише…
Ходімо.
Загалом вони скоріше декоративні.
Заходьте.
Так розумію, ти вже наважилася?
Інакше можемо завантажити валізи назад в автівку.
Будемо в дорозі всю ніч, уранці будемо вдома.
Як тобі д-р Стентон?
Правду кажучи, вона чудова.
Вона трохи нагадала мені Меггі.
А я ж повинен був везти тебе до коледжу, а не це все.
Різниця невелика.
Тут як старовинний гуртожиток Ліги плюща.
Думай про це так, якщо допоможе.
Якого біса?
Що ти робиш?
Вибач, там…
Я Ілонка.
Рак щитовидної залози.
Із… метастазами в легенях?
-Ти Аня? -Так.
Ти все це хочеш прочитати?
Так.
Я мала їхати до коледжу восени,
не хочу відставати від програми.
От дідько.
Так тут…
У мене під ліжком дивні символи крейдою.
-Так. -Ти…
Знаєш, чому?
Думаю, через Рейчел.
Рейчел?
Сусідка Рейчел.
Вона захоплювалася вікканськими штучками.
Ближче до кінця.
Що ж, усі ми чогось потребуємо, еге ж?
Так.
Для мене це десять грамів морфіну.
Розумію.
Не сказати, що вікканське, але щось магічне в цьому є.
Еге ж, для Рейчел не спрацювало. Сучка мертва.
Але ти залиш про всяк випадок. Подвійний ризик.
Усе може змінитися.
Що ж, було приємно… познайомитися.
Мені йти на кухню чи…
Ні. Готують і приносять спеціально для тебе.
Із твоїм лікарем обговорили меню,
але якщо захочеш, можна змінити.
Нас не познайомили.
-Я Сандра. -Ілонка. Дуже приємно.
Файна…
-Файна зачіска. -Дякую.
У тебе теж. Чудово виглядаєш.
Я Нацукі. Ласкаво просимо.
Скільки вже ви тут?
-Чотири місяці. -П’ять.
-Три. -Три.
А я 63 дні, 17 годин та 11 хвилин.
Ти не знаєш скільки хвилин.
Сандра й Аня тут найдовше.
Ви обидві тут уже майже…
-Майже пів року? -Майже пів року.
Більше як пів року. Мене тут нещодавно затвердили.
Отримала ПД. Боже мій.
Мені теж треба піти.
-ПД? -Продовження діагнозу.
Досі вмираю. Підтверджено.
Страхова оплачує хоспіс на пів року.
Якщо через пів року ти ще тут, доведеться пройти обстеження.
Це хоспіс?
А мені батьки сказали, що це інтернат.
Але в жодному разі тебе не виженуть.
Д-р Стентон цього не допустить.
Те, що в підвалі є морг,
не означає, що це не бізнес.
То як ти сюди потрапила?
Я ніби сама знайшла «Брайткліфф».
Відправила анкету, пройшла співбесіду зі Стеном по телефону,
і мені сказали, що є місце.
Гадаю, після Рейчел звільнилося.
Я так нічого й не дізнався про Рейчел.
Коли ти приїхав, вона вже була повним стервом.
А все це чаклунство?
Якби її не вбив рак,
то замочив би ще хтось.
Вірю, що Бог пробачить її за чаклунство.
Господи. Рейчел була вікканкою.
Якщо вона була єретичкою, то мені — прямісінько в пекло.
Одному Богу відомо, що в людини на серці,
тож, може, у твоєму він побачить любові набагато більше, ніж ти показуєш.
-Та ну? -Навряд чи.
Наприкінці Рейчел стала дуже похмурою.
Я вам не розповідала, які дурниці вона верзла.
Сказала, що відчуває, ніби за нею хтось ходить, наче жива тінь.
Але як обернеться — нікого немає.
Тобі мене не налякати, Аню.
У ніч перед смертю вона забігла до нашої кімнати.
Не знаю, як вона ще й бігала.
Стан у неї був поганий.
Сказала, ніби тінь майже торкнулася її.
Вона відчувала, як пальці торкалися її сорочки.
Ось так близько.
І почала ревіти.
Сказала, що знає, що не зможе втекти.
Тільки не знов.
Наступного дня вона померла.
-Навіщо ти так завжди? -Як?
Мені й так страшно.
Але тобі нічого боятися, так? Ісус на твоєму боці.
Сандро, ти ж розумієш?
Рейчел до кінця пила купу пігулок.
А це шкідливо.
Не варто приймати її слова близько до серця.
Люди бачать примар, чують голоси.
Я чув три-чотири версії про цю «живу тінь» з того часу,
як потрапив сюди.
Вона була під кайфом.
Заспокойся, Сандро. Тебе просто легко вразити.
Легко вразити? Відбій о 22:00, новенька.
Не тинятися. Гаразд?
Тут для тебе багато свободи, але безпека — не випадковість.
Тому встановлена сувора комендантська година.
Уночі чергує лише одна людина.
Упадеш зі східців абощо — можемо не почути.
Ой, відвали, Марку.
-Добре. Хтось хоче ще щось? -Та ні.
Що це було?
-Спенс ненавидить Марка. -Чому?
Він молодий, симпатичний, смішний, і він не вмирає.
Усі причини для ненависті.
СХОДИ
Ти її навіть не покликала.
Тільки стемніло.
Вона спала.
До того ж я не впевнена щодо неї.
Ти це й про мене казала.
І мала рацію. Половина твоїх історій — старі серії «Доктора Хто».
Слухай, не треба.
Ми вже це обговорювали.
Так, але це було до того, як я знайшов дві пляшки особистої заначки Стентон.
Але не можна змішувати з ліками.
Ні, з лоразепамом не змішуй.
Не псуй мою смакоту.
-Що мені буде? Помру? -Можливо.
У найкращому разі відключишся
за столом і три дні хворітимеш.
Як минулого разу.
Тільки понюхаю.
І мені стаканчик, щоб понюхати.
-І мені. -Так, мені також.
Я вже понюхала.
Що скажеш, Нацукі?
Так кортить послухати далі.
Пробудження.
На чому закінчила?
Він ішов додому після концерту.
Мені не подобається ця історія.
Дідька лисого.
Без образ. Ти чудово оповідаєш.
-Дякую. -Просто моторошно.
Твої завжди моторошні.
Змирися. Я три ночі слухала твою порнуху про ангелів.
Підловила, Сандро.
Я думала, вам подобалася історія про ангелів.
Гаразд.
За тих, хто був, хто прийде потім.
За нас і за тих, хто буде.
За тих, хто був, хто прийде потім.
За нас і за тих, хто буде.
За видимих та невидимих, хто тут, але не тут.
За видимих та невидимих.
Хто тут, але не тут.
Концерт закінчено, і Рен іде додому.
Він не планував залишатися так довго,
але він почув дивну музику, що лунає з боку
кафедри образотворчих мистецтв.
Він не чекав, що вона лунатиме з порожньої аудиторії.
І ось, повертаючись додому, він чує її в шумі вітру.
Раптом він зрозумів, що не впізнає вулицю,
не впізнає будинки довкола.
Але він проходив там щодня.
На автоматі.
Цього не могло бути.
І ця мелодія була така знайома йому,
ніби знав кожну ноту.
Настільки добре знайома.
Раптом він відчуває, що за ним стежать.
Не з вулиці.
На вулицях нікого.
Ні, з вікон, з кожного вікна.
У кожній рамі виднілося обличчя, ніби в портретній галереї.
Усі посміхаються та дивляться на нього.
Він думає, що має бігти. Тікати назад тим же шляхом.
Але музика повернулася.
Вона у нього у вухах. У нього в голові. І тут ще один звук.
Ти загубився?
Виглядаєш загубленим.
Я…
Я не знаю, де я. І…
Я не знаю, де я.
Можеш вказати…
Ти загубився?
Стій.
Не лінуйся.
-Злякався? -Здригнувся — не означає, що боюся.
Будь-хто може видати різкий звук.
Це не страшно. Це просто несподівано.
-І страшенно лінива історія. -Можливо.
Але при цьому
відбувається сплеск адреналіну та…
Чорт!
Ой, серйозно? І чорна кішка?
Це на початку має бути. Не наприкінці.
Твоя правда.
Суть у тому, що окрім кішки на вулиці,
нікого не було.
А пам’ятаєш, що сказала та вчителька?
Як вона хотіла попередити його про ту мелодію.
Що вона казала про те, як деякі мелодії проникають у думки.
Як один раз почувши вже неможливо припинити чути її.
Про те, як мелодія продовжує звучати. І як вона намагалася…
Що це в біса було?
Чорт, новенька, могла б уже вийти.
Чорт.
Я знала, що ти не спиш.
Я думала, що вночі не можна виходити.
Не можна.
Тоді що це?
На кшталт клубу.
Дай мені вина.
Відпий.
Не хочу.
Відпий.
Не можу. Я на пігулках.
Ти на ацетамінофені, і на чому ще?
Галоперидол? Ковток тобі можна.
Випий контрабанду. Тоді, може, потрапиш до клубу.
Інакше забудь про це. Просто так сюди не можна.
Ну годі. Вона вже прийшла.
Тепер вона або член клубу,
або свідок обвинувачення.
Клуб опівночі.
Не знаю, чи так він спочатку називався,
але так його звали, коли я потрапив сюди.
Отже, ви пробираєтеся до бібліотеки щоночі і…
Створюємо примар.
-Розповідаємо історії. -Круті історії про примар.
Розповідаєш історію — створюєш нову примару, бо…
Бо зрештою ми і є ними.
Історіями.
До речі кажучи,
зараз Нацукі посередині свого блокбастера.
Він триває вже три дні, і лише зараз
перетворився на купу безглуздих стрибків-переляків.
Тихше.
Насправді клуб не лише про історії.
Є дещо дуже важливе.
Агов, вона ще не випила вина.
Вона не розповіла жодної історії, тож так.
Хочеш до клубу? Твоя ставка.
Розкажи історію та пий.
Як я вже казала, без плати сюди не потрапити.
Хоча Шері тут безплатно.
І я хотів сказати.
Шері жодної історії не розповіла, а вона тут уже три місяці.
Я працюю над цим.
Я все ще у процесі монтажу.
Так мій тато завжди каже.
Він відомий кінопродюсер.
У Шері до біса багато історій.
Просто не для клубу.
Але крім Шері ніхто не потрапив сюди без плати.
Якого типу історію?
Жодних правил, хоча єдина тематика простежується.
Ми намагаємося налякати один одного до всирачки.
Не всі.
Принаймні, ті, що цікаві.
Знаєш, нелегко
налякати того, хто вже отримав найгірші новини в житті.
Ми жорстка аудиторія.
Гаразд. Як щодо такого?
Історія про дівчину, яка дізналася, що вмирає.
Ой, та йди ти.
Нудьга. Ми намагаємося її уникати. Це заїжджена тема.
Це не те, що ви думаєте.
Її звали Джулія Джейн,
вона народилася 1951 року в Льюїстоні, Айдахо.
На першому курсі вона познайомилася з Нейтаном.
І то було таке кохання,
коли раптом усі пісні про кохання знаходять сенс.
Вона закохалася 1968 року.
Того ж року вона дізналася, що має рак щитовидної залози.
Менше ніж рік, у найкращому випадку.
Джулії було 17, вона жила зі своєю старою бабусею,
яка була настільки старою, що була ледь схожою на себе.
Після тиреоїдектомії пішли метастази, курс опромінення,
інших варіантів не залишалося,
і вона опинилася в хоспісі.
У новому приватному хоспісі.
Двадцяте травня 1969 року.
Два-нуль, нуль-п’ять, 1969.
Вона збожеволіла на цій даті.
Два-нуль, нуль-п’ять, 1969.
Рік після оголошення діагнозу.
Вона вважала, цього дня їй настане кінець.
Два-нуль, нуль-п’ять, 1969.
Вона сумувала за Нейтаном на самоті.
Іноді ночами
вона готова була присягнути, що чує, як він кличе її.
Джулія.
Наступного дня Джулія не прийшла на сніданок.
Вони обшукали весь будинок, але так і не знайшли її.
-Джулія! -Джулія!
Ще через день заявили до поліції.
Джулія Джейн ходила уві сні,
і вони боялися, що вона вийшла вночі.
У найгіршому випадку, зайшла надто близько до урвища.
Дні змінювалися тижнями, і через місяць…
Коли її запитали, де вона була весь цей час, Джулія відповіла:
Я не виходила з будинку.
Незабаром після повернення її пухлини стали зменшуватися,
а потім якимось чином зникли.
Пішли чутки, що вона готувалася до виписки.
Прогноз змінився. Сказали, що вона житиме.
Але перед тим, як її виписали, трапилося ще дещо.
Один-чотири, нуль-дев’ять, 1970.
Два-п’ять, один-один, 1971.
Джуліє, тебе кличе лікар.
Нуль-шість, нуль-два, 1989.
Здавалося, то була лише тарабарщина, поки…
14 вересня 1970 року.
Один-чотири, нуль-дев’ять, 1970.
Та дівчина не померла у своєму ліжку.
А 25 листопада…
-Два-п’ять, один-один, 1971. -…через рік…
помер і юнак.
А санітар, який допомагав Джулії дійти до автівки,
загинув в автокатастрофі шостого лютого 1989 року.
Нуль-шість, нуль-два, 1989.
Після зникнення Джулія Джейн стала такою ж, як усі.
Вона більше не знала свій термін придатності, але…
здавалося, що її прокляттям стало знати терміни інших.
І?
Що сталося з нею?
Клуб не лише про історію.
Ти сказала, що є щось важливе.
Що це?
Розкажи, і, може, я закінчу свою історію.
Гаразд, новенька.
Є свого роду угода.
Наче пакт.
Бере початк із заснування клубу, коли б це не було.
Ми не просто розповідаємо історії.
Один із тих, хто сидить за цим столом, помре першим.
І напевно скоро.
Навіщо ти завжди так?
У першого мерця важлива робота.
Свого роду відповідальність.
Зробити все можливе, щоб зв’язатися з нами з потойбіччя.
Сказати іншим, на що чекати.
І що…
Хтось був?
Хтось подавав якийсь знак?
Так. У нас є доказ потойбіччя.
Це сталося кілька тижнів тому.
А тепер ми зустрічаємося за звичкою.
Я бачила.
Я бачила знак.
Ні, не бачила.
Народ, у вас якийсь неправильний підхід.
Що відбувається після смерті?
Ви навіть не знаєте, де ви.
Про це місце є безліч історій, навіть про цей будинок,
про людей, які думали що помруть, але не померли.
Я можу вам розповісти.
Якось іншим разом, якщо приймете мене.
Я готова укласти ваш пакт.
Якщо я піду першою,
то стану біля тієї завіси
і штовхатиму, кричатиму й стогнатиму, поки ви мене не почуєте.
Я кричатиму правду.
Обіцяю.
Не обов’язково так драматизувати.
Гарна вийшла історія. Сама вигадала?
Сама.
Але ти могла стати письменницею.
Усе ще можу.
Але ти не повністю вигадала, так?
Ти про що?
Є така справа.
Іншим тут подобається, але вони не розуміють цього місця.
Вони не затримуються.
Не вдивляються в ці фотографії.
Мені неприємно про це думати, але я не такий.
Я годинами розглядав ці фотографії,
міркуючи про цих людей, читаючи на них імена.
Наприклад, Джулія Джейн.
ДЖУЛІЯ ДЖЕЙН
Що в тій історії було правдою?
Я дізналася про неї, читаючи про рак щитовидної залози.
Вона захворіла й потрапила в «Брайткліфф»
1968 року.
Про заяву до поліції теж правда.
Вона зникла, але лише на тиждень,
а потім повернулась.
Увійшла до дверей у повній ремісії.
Вона сказала, що знайшла щось у цьому будинку,
що вилікувало її.
Може, вона ще навіть жива.
Ти не навмання обрала це місце, так?
Ти тут через ту історію.
У будинку приховано набагато більше, ніж ви знаєте.
Можливо, ми могли б з’ясувати це разом, але…
Так, ти маєш рацію. Ось тому я тут.
Я виживу.
Еге ж.
Нам варто…
Нам краще повернутись.
Раптом нічна чергова піде на обхід.
Я ще трохи посиджу тут.
Як ти сказав, придивлюся,
побуду з цими хлопцями.
Гаразд. На добраніч.
На добраніч, Кевіне.
Переклад субтитрів: Юрій Обревко