‎UN SERIAL NETFLIX
‎„Următorul capitol.
‎Oamenii spun asta des
‎când vorbesc despre povestea vieții lor.
‎Dă pagina! Trecutul e trecut.
‎Următorul capitol. De parcă ar fi fost deja scris.
‎De parcă cuvintele deja ne așteaptă.
‎Dar nu sunt de acord.
‎Suntem autorii propriilor povești.
‎Nu putem controla mereu firul narativ, ‎dar putem decide cine vrem să fim.
‎Pentru mine, următorul capitol înseamnă
‎posibilitățile infinite ‎de pe o pagină albă.
‎Noi începuturi. Nu contează cine…
‎Eram la liceu.
‎Sportivul, tocilarul, ciudatul, ‎infractorul sau prințesa
‎sau ce mai era acolo.
‎E timpul să întoarcem pagina ‎și să scriem noi următorul capitol.”
‎Ar putea fi compresorul. Sigur.
‎Nu. E doar ventilatorul pornit.
‎Cât de veche e unitatea? ‎Pentru 370 de metri pătrați.
‎Aș putea să mă uit la fire, ‎dar cred că trebuie înlocuit.
‎Mâine la 09:00 e bine?
‎Desigur. Da, nicio problemă.
‎Bine. Da.
‎Bine. Ne vedem mâine.
‎- Client nou? ‎- Coafură nouă?
‎Arată grozav.
‎Și eu aș arăta grozav și cu tocă și robă.
‎Aș fi vrut să fie Maggie aici ‎ca să vadă asta.
‎Asta-i tot ce și-a dorit, știi? ‎Ca tu să ai ce-i mai bun.
‎Am fost a doua cea mai bună, deci…
‎Doar a doua.
‎Pleacă de aici, Ilonka! ‎Te-ai descurcat grozav
‎și trebuie să sărbătorești.
‎Ar trebui să încalci și tu câteva reguli.
‎Măcar o dată în viață.
‎- Doar ca… ‎- Termină, Tim!
‎Sfinte Sisoe! Chiar ai făcut-o.
‎Roșul arată bestial.
‎Unde e Josie?
‎S-a speriat și o înțeleg.
‎Dacă nu ne lasă să intrăm?
‎- Păi… ‎- Lauren, e șansa noastră
‎să mergem la o petrecere cu studenți.
‎Sau putem începe cu una de liceu, ‎dacă tot n-am mai fost.
‎Eram niște tocilare.
‎Dă-l dracu' de liceu!
‎Votcă cu sifon, te rog!
‎- Nu e barman. ‎- E în regulă.
‎Studiezi aici? Pari cam tânără.
‎Mulțumesc.
‎Aici erau.
‎Nu știu de ce sunt șase tipuri de rom ‎și nu e apă.
‎Jumătate din sticlele de apă ‎din bucătărie sunt folosite ca scrumiere.
‎Deci o iei ușor sau te relaxezi?
‎Îmi aștept prietena. E ocupată.
‎Cred că încearcă ‎să facă vreo două greșeli.
‎Eu sunt Brian.
‎- Ilonka. ‎- Nu cred că te-am mai văzut pe aici.
‎Am fost mai tot anul singură.
‎La ce facultate ești?
‎- La Engleză. ‎- Și eu.
‎Nu mai spune!
‎Ce cursuri ți-au plăcut ‎cel mai mult anul ăsta?
‎Literatura romantică și victoriană.
‎- Știu că pare replică de agățat. ‎- Așa pare.
‎Dar nu e.
‎Știu că nu e.
‎Romantism și groază în epoca victoriană.
‎Era una dintre opțiunile mele ‎pentru disertație.
‎- O opțiune? ‎- Mă dau în vânt după Oscar Wilde.
‎Nu neapărat după Stephenson ‎și-mi place dragostea politicoasă.
‎Preferata mea e Shelley. ‎Mary, nu soțul ei.
‎Mary Shelley, ‎adolescenta care a scris ‎Frankenstein.
‎O adolescentă a făcut asta.
‎Avea 19 ani când a devenit ‎mama horrorului modern.
‎A scris prima carte importantă ‎în genul științifico-fantastic.
‎Frankenstein ‎nu e doar prima poveste ‎despre creație care folosește știința așa,
‎ci ia în considerare ‎și etica experimentului…
‎Scuze, e…
‎De asta am ales Shakespeare ‎pentru licență. Eu…
‎Tind să bat câmpii despre Shelley.
‎Iisuse! Unde ai fost tot semestrul?
‎Povestește-mi despre tine!
‎Ce-ți place să…
‎Scuză-mă! Ce…
‎Poftim!
‎Ilonka. M-ai auzit?
‎Scuze, eu doar…
‎Îmi pare rău. ‎Sunt cu mintea în altă parte.
‎Puteți să mai spuneți o dată numele?
‎Numele… ‎Denumirea oficială încă o dată, vă rog?
‎Carcinom tiroidian papilar.
‎Da. Cancer tiroidian.
‎Tratabil, ați spus?
‎Poate fi. Trebuie să aflăm mai multe.
‎Dar rezultatul biopsiei indică că trebuie ‎să facem o tiroidectomie imediată
‎și să începem un tratament ‎cu iod radioactiv.
‎Vreți să-mi scoateți tiroida?
‎La toamnă mă duc la Stanford.
‎Stanford, eu…
‎Dacă începem de acum…
‎Se va termina ‎înainte de începerea semestrului?
‎E greu de spus.
‎Ar trebui să programăm tiroidectomia.
‎Spuneți-mi care-i cel mai rău caz!
‎Cel mai rău caz. Descrieți-l!
‎Dacă discutăm despre asta, ‎nu se va întâmpla, nu?
‎Voi avea nevoie de chimioterapie?
‎Fetițo, să nu ne gândim la asta!
‎Ilonka, sunt mulți pași de aici ‎până la chimioterapie.
‎Șansele sunt de partea mea?
‎Nu e așa de simplu.
‎Am fost a doua ‎din o clasă de 900 de elevi.
‎Cea mai mică din clasă. ‎Am sărit un an ca să ajung aici.
‎Eram între primele două zecimi ‎din primul procent.
‎Știu să calculez șansele.
‎Mă descurc.
‎- Mulți ani trăiască - Mulți ani trăiască
‎- La mulți ani! - La mulți ani!
‎Ce-ar trebui…
‎Lumânările nu sunt aprinse.
‎Nu le putem aprinde la spital.
‎Bine.
‎- Ura! ‎- La mulți ani!
‎- Stai, nu ai o instalare azi? ‎- E…
‎Nu. Asta e mai important.
‎Nu pierde încă un client pentru mine!
‎Asta e mai important.
‎Cum e?
‎Sincer, e mai ușor la facultate decât la liceu.
‎Mai puține prostii și mai multe lucruri care chiar contează.
‎- Tim, poți veni puțin? ‎- Da.
‎Tu ce mai faci?
‎Mâncarea e de rahat, iar tatăl meu adoptiv ‎e singurul meu prieten.
‎Dar e un infirmier ‎căruia i s-au aprins călcâiele după mine.
‎- E drăguț? ‎- Mai bine mor.
‎Eu câștig.
‎Trebuie să închid…
‎- Bine. ‎- Mulțumesc că m-ai sunat.
‎- Contează mult. ‎- La mulți ani! Și…
‎Runda asta n-a ajutat-o.
‎Tumorile din plămâni ‎nu au reacționat așa cum speram.
‎Deci încercăm iar. Încă o rundă.
‎Încă o rundă nu mai contează.
‎Ce, deci spuneți…
‎Că e în fază terminală.
‎Da.
‎Cât mai are?
‎E greu de spus.
‎E greu și să aud asta, doctore.
‎Încercați!
‎Chiar prefer să nu.
‎- Toți suntem diferiți… ‎- Azi împlinește 18 ani.
‎Ar putea să ajungă la 19?
‎Da, ar putea. E posibil.
‎Da.
‎Și la 20?
‎Ar trebui să vorbim ‎despre ce vreți să faceți mai departe,
‎deși eu nu prea pot ‎decât s-o fac să se simtă mai bine.
‎Aș putea contacta pe cineva ‎de la Make-A-Wish,
‎dacă v-ar interesa asta.
‎CUM SUPRAVIEȚUIEȘTI CANCERULUI TIROIDIAN
‎BUN VENIT LA AZILUL BRIGHTCLIFFE
‎UN LOC PENTRU ADOLESCENȚII ‎CU BOALĂ TERMINALĂ SĂ PLECE CUM VOR EI
‎MIRACOL MEDICAL?
‎JULIA JAYNE, 17, ‎PRETINDE CĂ I S-A VINDECAT CANCERUL
‎E un program special ‎și e finanțat complet.
‎Am pus totul cap la cap.
‎Azilul din Brightcliffe. ‎Știi ce înseamnă asta, nu?
‎Desigur. Dar e special pentru tineri.
‎Unul din puținele locuri din lume.
‎Ar trebui să fie cu familiile lor, Ilonka.
‎Mulți nu au familie, conform internetului.
‎Mulți copii în plasament, copii singuri.
‎E un loc în care adolescenții ‎se schimbă pe cont propriu.
‎Deci gata cu tratamentele, ‎cu studiile clinice, gata cu…
‎Nimic nu funcționează.
‎I-am promis lui Maggie.
‎Că voi avea grijă de tine.
‎Și ai făcut-o.
‎Te-ai descurcat foarte bine, Tim.
‎Cum am spus, e doar o perioadă de probă.
‎Ca o tabără de refugiați pentru cancer.
‎Mă găsești la Motel 6 în oraș.
‎În caz că te răzgândești,
‎căci poți s-o faci.
‎Vino direct acasă, în Sacramento! Nu uita asta!
‎Ilonka! Hei!
‎Te simți bine, puștoaico?
‎Da, doar…
‎Am un déjà-vu.
‎Scuze!
‎O să mă crezi o ciudată, dar te cunosc?
‎Da, așa cred. ‎Ai învățat la Liceul Franklin, nu?
‎Sau ai fost pacientă ‎la spitalul Seattle General?
‎Nu, sunt din Sacramento.
‎Ciudat.
‎N-am fost niciodată acolo.
‎Pentru ce ești aici?
‎Carcinom tiroidian papilar ‎cu metastază la plămâni, deci…
‎cancer tiroidian, cred.
‎Leucemie, cred.
‎Mă bucur să te cunosc.
‎Să-ți spun pur și simplu Cancer tiroidian?
‎Scuze, eu sunt Ilonka.
‎E totul în regulă, scumpo?
‎Da, sunt bine. El e Leucemie.
‎Kevin, îmi pare bine.
‎Și mie, Kevin. Eu sunt Tim.
‎Intrăm să vedem despre ce e vorba?
‎Da.
‎Ne mai vedem.
‎Poate.
‎Adică, da. ‎Oricum, voi fi aici pe termen scurt.
‎- Ilonka, nu? ‎- Da.
‎Bun venit la Brightcliffe!
‎Sunt Mark, asistent. ‎Doctorul te așteaptă înăuntru.
‎Vă ajut eu cu bagajele.
‎- Mersi. ‎- Cum a fost drumul?
‎Frumos.
‎E cam periculos pe alocuri.
‎Sigur ești bine?
‎Da, nu-i nimic.
‎Doamne! Cât de vechi e locul ăsta?
‎Casa a fost construită în…
‎1901.
‎Exact. De un industriaș forestier…
‎Stanley Oskar Freelon.
‎Da. Și de soția lui, Vera.
‎A fost vândută de câteva ori ‎în anii următori,
‎până în 1966, ‎când a cumpărat-o dr. Stanton.
‎Înainte de asta, a fost centru ‎de reintegrare în Marea Criză,
‎iar o comunitate religioasă numită Paragon ‎a locuit aici în anii '40.
‎Deci a fost și locul unei secte.
‎- Nu știam asta. ‎- Da, și a fost…
‎Cine…
‎Ce?
‎E…
‎S-a trezit.
‎Bine ai revenit, dră Pollock!
‎Ești bine, scumpo.
‎Doar un leșin.
‎Destul de obișnuit ‎pentru diagnosticul tău.
‎Mi s-a părut că văd pe cineva, o bătrână.
‎Nu sunt tinerică, dar bătrână e cam dur.
‎Nu dv., cineva…
‎Nu contează.
‎Sunt dr. Georgina Stanton. ‎Bun venit la Brightcliffe!
‎Scuze pentru mai devreme, dnă doctor.
‎Mai devreme, când ai leșinat, ‎te-a ridicat și a fugit la ușă,
‎ceea ce înțeleg.
‎N-are niciun sens.
‎N-are rost s-o las aici.
‎S-o las aici când e bolnavă.
‎Crede-mă! Știu.
‎Așa m-am simțit și eu ‎când mi-am pierdut fiul, Julian.
‎N-aș fi putut vorbi cu părinți ‎care sunt în situația asta
‎dacă n-aș fi trecut prin asta.
‎Îmi pare rău, nu mi-am dat seama.
‎Nu înțeleg ceva când vorbim despre cancer
‎sau alte boli terminale.
‎Uitați-vă la limbajul folosit, ‎limbajul luptei.
‎„Vom lupta cu chestia asta.”
‎„Vom lupta cu tot ce avem.”
‎„Fiți curajoși la luptă!”
‎Și apoi oamenii spun ‎că au pierdut bătălia.
‎E fix invers.
‎Înțeleg. Să vorbești despre luptă ‎e ceva activ, puternic.
‎„Nu te uita la partea grea!
‎Uite ce arme strălucitoare am creat ‎ca tu să încerci!”
‎La Brightcliffe nu e vorba despre luptă.
‎E despre permisiunea ‎de a părăsi câmpul de luptă.
‎De a te concentra la viață, nu la luptă.
‎Nu e vorba despre luptă, ‎nici despre a pierde bătălia.
‎Fiecari zi aici e o victorie.
‎Putem să mai stăm de vorbă, ‎Tim, dacă vrei.
‎Poate până termină Ilonka turul.
‎Eu…
‎Mi-ar plăcea.
‎Aici e căminul.
‎De băieți sau de fete?
‎Comun.
‎Nu stau în aceeași cameră,
‎dar nu e nevoie să fie în carantină.
‎Acești tineri au de-a face ‎cu mai multe decât unii adulți.
‎Pot măcar să-i tratez ca pe adulți.
‎El e Spence.
‎Spence, te numesc mentor ‎pentru după-amiaza asta.
‎Am fost al cincilea la rând. ‎Ce s-a întâmplat cu ceilalți?
‎Ține-te de treabă și nu te pierde!
‎E ca un labirint aici, ‎mai degrabă ca în Vegas.
‎Nu vor să știi cât e ceasul
‎și nu vor să ieși.
‎Foști pacienți de la Brightcliffe, ‎promoția '66, toți s-au dus.
‎La doi metri sub pământ.
‎Depinde cu cine vorbești.
‎Tipul care mi-a făcut turul ăsta s-a dus.
‎Dar îi spunea Turul fantomelor.
‎Crezi în fantome, începătoareo?
‎Contează?
‎Depinde de ce planuri de carieră ai.
‎Eu așa sper.
‎Voi fi un strigoi începător
‎când vom uita să ne batem joc de oameni.
‎Vii?
‎Da.
‎Terapia de grup va avea loc aici. ‎De fapt, mai multe terapii.
‎Ele două fac o chestie nouă, numită yoga,
‎care înseamnă rahat în hindi.
‎Natsuki, cancer ovarian, ‎și Sandra, limfom.
‎Sandra e obsedată de Iisus, ‎apropo de tâmpenii,
‎și se poartă ciudat ‎dacă pomenești de peruca ei.
‎Nu o judec. Cum vrea ea.
‎Fiecare cu preferințele lui.
‎Asta e preferința mea.
‎Da, biblioteca e greu de întrecut.
‎Totul a fost donat de o bibliotecă locală ‎care s-a închis.
‎E ca o bibliotecă adevărată, ‎greu de găsit ceva.
‎Are catalog și tot tacâmul.
‎Dar stai să vezi ce urmează!
‎Amesh, fata cea nouă!
‎Bună!
‎Glioblastom.
‎Sănătate!
‎- Eu sunt Ilonka. ‎- Futu-i!
‎Ilonka, bună! ‎Mă bucur că nu mai sunt eu cel mai nou.
‎Bun-venit! E o zi excelentă pentru mine.
‎- Amesh e aici… ‎- De două luni.
‎…de două luni și cred că au fost…
‎Două luni de glume cu nou-veniți.
‎- Inițierea. ‎- Nu există așa ceva.
‎Nu există.
‎Dar tot aduce vorba,
‎ne întreabă când începe ‎și noi îi tot spunem
‎că nu e o frăție.
‎Eu nu mă duc la facultate. ‎Nu cred că cer prea mult.
‎Puteați încerca să faceți o inițiere.
‎Nu știu de ce nu ești de acord cu el.
‎N-ai văzut-o în bikini.
‎Lydia e a ta.
‎Aveți lifturi vechi. ‎Cum am văzut doar în filme.
‎Doar ăsta.
‎Vrei să dai o tură? Apasă pe butonul B!
‎Am zis fără inițieri!
‎Dau o tură.
‎- Ce e la subsol? ‎- Te provoc.
‎Ba nu.
‎- Omule, în sfârșit! ‎- Taci!
‎Haide! Am făcut trei runde ‎de chimioterapie. Nu mă sperii ușor.
‎Nu, stai. Nu!
‎Nu te duce acolo!
‎Nu.
‎E morga.
‎Da, nu m-am gândit la asta.
‎E logic, nu?
‎Ieși din lift oricum, e posedat.
‎Pornește singur, ‎urcă și coboară singur noaptea.
‎De la instalația electrică.
‎E veche, dar nu m-aș băga.
‎Știi ce? Acum înțeleg.
‎Nu e un loc bun de inițiere.
‎- Da. ‎- E răutăcios.
‎Amintește-mi să le mulțumesc tuturor!
‎E frumos. Nu te opri!
‎Tu ai compus asta?
‎Știi ce? Da.
‎- Ești nouă? ‎- Sunt Ilonka.
‎Cheri, îmi pare bine.
‎Nu mă pricep la muzică,
‎dar sunt aproape sigur ‎că nu ea a compus asta.
‎Ea e Cheri. Trebuie să ai grijă.
‎Da, ai grijă!
‎Odată mi-a zis că e însoțitoare de zbor
‎și am crezut-o timp de o zi.
‎Nu știm multe despre Cheri. ‎Povestea se tot schimbă.
‎Tot ce pot spune sigur e ‎că, în ziua în care a sosit,
‎a venit cu două camioane de mutări, ‎iar bona ei avea Bentley.
‎De atunci n-a prea dat detalii.
‎E a ta. A ta și a Anyei.
‎Trebuia să vină pentru prezentări.
‎De fapt, cred că trebuia să facă ea turul.
‎Dar Anya e Anya.
‎Cina e la șapte seara, ‎dacă te simți în stare.
‎Dacă nu, ți-o aduce cineva.
‎Nu folosi plosca!
‎E câte una în fiecare cameră
‎și n-o poți folosi decât…
‎Să mergem!
‎Se pare că sunt decorative.
‎Intră!
‎Bănuiesc că te-ai hotărât?
‎Căci putem pune gențile înapoi în mașină.
‎Conducem toată noaptea ‎și ajungem dimineață.
‎Cum e dr. Stanton?
‎Adevărul e că a fost grozavă.
‎Mi-a amintit puțin de Maggie.
‎Trebuia să te duc la facultate, nu aici.
‎Nu e chiar așa de diferit.
‎Locul ăsta are iz de Ivy League.
‎Gândește-te așa, dacă ajută.
‎Ce naiba?
‎Ce faci?
‎Scuze, e…
‎Eu sunt Ilonka.
‎Cancer de tiroidă.
‎Cu… Metastază pulmonară.
‎- Tu ești Anya, nu? ‎- Da.
‎O să le citești pe toate?
‎Da.
‎Trebuia să încep facultatea din toamnă,
‎încerc să țin pasul cu programa.
‎La naiba!
‎Deci sunt…
‎Sub patul meu ‎sunt simboluri ciudate scrise cu creta.
‎- Da. ‎- Știi…
‎Știi de ce?
‎Cred că de la Rachel.
‎Rachel?
‎Colega de cameră, Rachel.
‎Era pasionată de Wicca.
‎Spre final.
‎Toți avem nevoie de ceva, nu?
‎Da.
‎La mine merg zece grame de morfină.
‎Am înțeles.
‎Nu neapărat ceva ca Wicca, ‎dar gândirea magică are ceva aparte.
‎La Rachel sigur n-a mers. ‎Nemernica e moartă.
‎Ce-ar fi să le lași acolo? ‎Să se dubleze rezultatul.
‎Unde se poate schimba scorul.
‎Mă bucur că te-am cunos… cut.
‎Să merg la bucătărie…
‎Nu. O să-ți aducă aici. ‎Special pentru tine.
‎Au vorbit deja cu doctorul tău ‎despre asta,
‎dar poți schimba meniul dacă vrei.
‎Nu ne-am cunoscut oficial.
‎- Sunt Sandra. ‎- Eu sunt Ilonka. Îmi pare bine.
‎Îmi place…
‎- Îmi place părul tău. ‎- Mersi!
‎Și al tău. Adică arăți minunat.
‎Eu sunt Natsuki. Bun-venit!
‎De când sunteți aici?
‎- De patru luni. ‎- Cinci.
‎- Trei. ‎- Trei.
‎De 63 de zile, 17 ore și 11 minute.
‎Nu numeri minutele.
‎Sandra și Anya sunt senioarele de aici.
‎Amândouă sunteți aici de aproape…
‎- De aproape șase luni? ‎- Aproape șase.
‎Mai mult de șase. ‎De fapt, tocmai am reînnoit contractul.
‎Am primit dublu D. Doamne!
‎Da, trebuie să fac asta.
‎- Dublu D? ‎- Dublu diagnostic.
‎Tot pe moarte. Confirmat.
‎Asigurarea acoperă azilul pe șase luni.
‎Dacă mai ești aici după șase luni, ‎trebuie să mergi la analize.
‎Ăsta e azil?
‎Părinții mi-au spus că e internat.
‎Nu v-ar da afară.
‎Dr. Stanton nu ne-ar da afară.
‎Dacă are morgă la subsol,
‎nu înseamnă că nu e o afacere.
‎Cum ai ajuns aici?
‎Am găsit singură Brightcliffe.
‎Am trimis o cerere, am avut un interviu ‎cu Stanton la telefon
‎și mi-a zis că e un loc liber.
‎Locul eliberat de Rachel, cred.
‎N-am cunoscut-o pe Rachel.
‎Era morocănoasă când ai ajuns tu.
‎Toată treaba cu vrăjitoria?
‎Dacă nu o răpunea cancerul,
‎o omora cineva.
‎Cred că Dumnezeu ‎o va ierta pentru vrăjitorie.
‎Iisuse Hristoase! Rachel era Wicca.
‎Dacă ea era eretică, ‎eu mă duc direct în iad.
‎Doar Dumnezeu știe ce e în inima fiecăruia
‎și cred că va vedea că a ta ‎e mai plină de iubire decât arăți.
‎- Da? ‎- Nu.
‎Spre final, Rachel era tot mai sumbră.
‎Nu v-am spus ce ciudățenii spunea.
‎Spunea că simte că ceva o urmărește, ‎ca o umbră vie.
‎Și, când se întorcea, dispărea.
‎Nu mă poți speria, Anya.
‎În noaptea dinainte să moară, ‎a venit alergând în cameră.
‎Nu știu cum a fugit.
‎Era într-o stare deplorabilă.
‎A zis că aproape a prins-o
‎și i-a simțit degetele atingându-i cămașa.
‎Că a fost foarte aproape.
‎Și a plâns încontinuu.
‎Și a zis că știa că nu va putea să scape.
‎Nu din nou.
‎Și a doua zi a murit.
‎- De ce faci mereu asta? ‎- Ce anume?
‎E înfricoșător și fără asta.
‎N-ai de ce să te temi, nu? ‎Îl ai pe Iisus de partea ta.
‎Sandra, știi ce e?
‎Rachel luase multe medicamente spre final.
‎Medicamentele au efectul lor.
‎Nu trebuie ‎să iei în serios ce spun oamenii.
‎Oamenii văd fantome, aud voci.
‎Am auzit trei sau patru variante ‎ale poveștii cu „Umbra vie”
‎de când am ajuns aici.
‎O luase razna.
‎Calmează-te, Sandra! ‎Ești doar o țintă ușoară.
‎M-a strigat cineva? ‎E zece seara, la somn, fată nouă!
‎Nu umblați aiurea, da?
‎Dr. vă dă multă libertate, ‎dar cu siguranța nu e de glumă.
‎Prin urmare, ‎există o oră de stingere strictă.
‎E o singură persoană la biroul de noapte.
‎Dacă cădeți pe scări, nu vă auzim.
‎Du-te naibii, Mark!
‎- Bine. Mai aveți nevoie de ceva? ‎- Nu.
‎Ce-a fost asta?
‎- Da. Spence îl cam urăște pe Mark. ‎- De ce?
‎E tânăr, drăguț și amuzant ‎și nu e pe moarte.
‎Cum să nu-l urăști?
‎SCĂRI
‎Nici măcar n-ai invitat-o.
‎Direct din întuneric.
‎Dormea.
‎În plus, nu știu ce să zic despre ea.
‎Așa ai zis și despre mine.
‎Am avut dreptate. Mai mult povestești ‎episoade vechi din ‎Doctor Who.
‎Aș vrea să nu.
‎Am mai discutat asta.
‎Înainte să găsesc două sticle ‎din rezerva privată a lui Stanton.
‎Dar n-ar trebui ‎s-o amesteci cu medicamentele.
‎Nu, n-ar trebui ‎să o amesteci cu lorazepam.
‎Nu-mi strica cheful!
‎- Ce se întâmplă? Mor? ‎- Poate.
‎În cel mai bun caz, leșini la masă
‎și te simți ca naiba trei zile.
‎Ca data trecută.
‎Doar o miros.
‎Dă și mie un pahar, ca s-o miros!
‎- Și mie. ‎- Și mie.
‎Nu pot să o miros.
‎Ce zici, Natsuki?
‎Mor de nerăbdare să aud următorul capitol.
‎Ai grijă ce zici!
‎Unde rămăsesem?
‎Mergea spre casă după concert.
‎Nu-mi place.
‎Fir-ar să fie!
‎Fără supărare, Natsuki, ‎dar o spui foarte frumos.
‎- Mulțumesc. ‎- E doar ciudată.
‎Ale tale-s mereu ciudate.
‎Obișnuiește-te! Am ascultat trei nopți ‎la poveștile ei porno cu îngeri.
‎Te-a prins, Sandra.
‎Credeam că v-a plăcut ‎povestea mea cu îngerul.
‎Bine.
‎Pentru cei de dinainte și cei de după.
‎Pentru noi acum și cei de după.
‎Pentru cei de dinainte și cei de după.
‎Pentru noi acum și cei de după.
‎Văzut sau nevăzut, aici, dar nu aici.
‎Văzut sau nevăzut.
‎Aici, dar nu aici.
‎Concertul s-a terminat, ‎iar Ren se duce acasă.
‎Nu avea de gând să stea până târziu,
‎dar a auzit muzica aceea ciudată
‎venind dinspre Facultatea de Arte.
‎Și nu se aștepta să vină ‎din clasa aceea goală.
‎Acum, mergând spre casă, o auzea în vânt.
‎Și-a dat brusc seama ‎că nu recunoaște strada,
‎dar nici casele astea.
‎Dar făcea drumul ăsta în fiecare zi.
‎Le știa ca-n palmă.
‎Nu avea sens.
‎Și apoi aceeași melodie, foarte cunoscută, de parcă știa fiecare notă
‎pe care urma s-o audă.
‎Foarte cunoscută.
‎Apoi simte că e urmărit.
‎Nu de pe stradă.
‎Strada e goală.
‎Nu, de la ferestre. .
‎De la toate. La fiecare era un chip, ca o galerie de portrete.
‎Toți zâmbesc, toți îl privesc.
‎Ar trebui să se întoarcă de unde a venit.
‎Dar muzica a revenit.
‎E în urechea lui. E în capul lui. Și apoi încă un sunet.
‎Te-ai rătăcit?
‎Așa pari.
‎Sunt…
‎Nu știu unde sunt. Eu…
‎Nu știu unde sunt.
‎Poți să-mi arăți…
‎Te-ai rătăcit?
‎Stai!
‎Nu fi leneșă!
‎- Ți-e frică? ‎- Tresărirea nu înseamnă frică.
‎Oricine poate face zgomote bruște.
‎Nu e înfricoșător. Doar tresari.
‎- Și ești leneșă. ‎- Poate.
‎Dar, când se întâmplă asta,
‎apare adrenalina și…
‎La naiba!
‎Haide! Ne-ai speriat cu mâța ta neagră?
‎Se face la început. Nu la final.
‎Ai dreptate.
‎Ideea e că, în afară de pisica aia ‎fără adăpost,
‎strada era goală.
‎Și mai știți ce-a zis profesoara?
‎Cum a încercat să-l avertizeze ‎în legătură cu melodia.
‎Cum a zis că muzica îți pătrunde în cap.
‎Cum nu te poți abține s-o asculți, ‎odată ce ai auzit-o.
‎Cum se repetă și cum a încercat…
‎Ce naiba a fost aia?
‎La naiba, fată nouă, ieși la lumină!
‎La naiba!
‎Știam eu că nu dormi.
‎Credeam că nimeni ‎n-are voie să iasă noaptea.
‎Nu avem.
‎Deci, ce-i asta?
‎E un fel de club.
‎Dă-mi vinul!
‎Ia o gură!
‎Nu, mersi!
‎Ia o gură!
‎Nu pot. Iau medicamente.
‎Iei acetaminofen și mai ce?
‎Haldol? Poți să iei o gură.
‎Bea marfa de contrabandă ‎și poate intri în club.
‎Altfel las-o baltă, ‎nimeni nu intră gratuit.
‎Haide! E deja aici.
‎Acum, ori e membră a clubului,
‎ori martor al acuzării.
‎Clubul de la miezul nopții.
‎Nu știu dacă așa i s-a spus de la început,
‎dar așa i se spunea când am ajuns aici.
‎Deci vă furișați în bibliotecă ‎în fiecare noapte.
‎Creăm fantome.
‎- Spunem povești. ‎- Creăm fantome sună mai bine.
‎Spui o poveste ‎și creezi o nouă fantomă căci…
‎Până la urmă, asta suntem toți.
‎Povești.
‎Da, apropo de asta,
‎Natsuki povestea ceva foarte dramatic.
‎Durează de trei zile
‎și s-a transformat ‎într-o grămadă de sperieturi.
‎Liniște!
‎Clubul înseamnă mai mult decât povești.
‎E un lucru important, de fapt.
‎N-a băut vin.
‎N-a spus nicio poveste, deci da.
‎Vrei să fii în club? Pariază!
‎Spune o poveste acum și bea odată!
‎Cum am zis, nimeni nu stă aici gratis.
‎De fapt, Cheri o face.
‎Voiam s-o spun eu.
‎Cheri n-a spus nimic ‎și au trecut trei luni.
‎Încă mă gândesc.
‎Editez, o corectez la postproducție.
‎Așa zice tata mereu.
‎E producător de filme celebru.
‎Cheri e plină de povești.
‎Dar niciodată în club.
‎În afară de Cheri, nimeni nu stă gratis.
‎Ce fel de poveste?
‎Nu sunt reguli, deși pare să fie o temă.
‎În general, ‎încercăm să ne speriem reciproc.
‎Nu toți.
‎Mă rog, cei interesanți.
‎E ușor
‎să sperii pe cineva care a primit ‎deja cele mai proaste vești.
‎Suntem un public dificil.
‎Ce ziceți de asta?
‎Povești despre o tânără ‎care a aflat că e pe moarte.
‎Du-te naibii!
‎Plictisitor. Nu facem asta aici. ‎E prea evident.
‎Nu e ce credeți.
‎O chema Julia Jayne
‎și s-a născut în 1951, în Lewiston, Idaho.
‎Era într-a XI-a ‎când l-a cunoscut pe Nathan.
‎Era genul de dragoste
‎când toate melodiile de dragoste ‎erau despre tine.
‎S-a îndrăgostit în 1968.
‎A fost și anul în care a aflat că are cancer tiroidian.
‎Mai puțin de un an, cel mult.
‎Julia avea 17 ani și locuia cu bunica ei bătrână,
‎care era așa de bătrână, că nu mai era ea însăși.
‎Tiroidectomie, metastaze, radiații,
‎iar până la urmă n-a avut de ales
‎și a ajuns la azil.
‎Un azil privat nou, unde să aștepte moartea.
‎20 mai 1969.
‎Douăzeci zero cinci ‎o mie nouă sute șaizeci și nouă.
‎Era obsedată de dată.
‎20 mai 1969.
‎La un an după diagnosticare,
‎data despre care credea că ar putea fi sfârșitul ei.
‎Douăzeci zero cinci ‎o mie nouă sute șaizeci și nouă.
‎Îi era foarte dor de Nathan.
‎Uneori, noaptea târziu,
‎jura că-l auzea strigând-o.
‎Julia.
‎A doua zi, Julia n-a venit la micul-dejun.
‎Au căutat în toată casa și nu au găsit-o nicăieri.
‎- Julia! ‎- Julia!
‎Încă o zi și e depusă o plângere la poliție.
‎Julia Jayne era somnambulă
‎și se temeau că se rătăcise noaptea.
‎În cel mai rău caz, ajunsese pe stânci și căzuse în ocean.
‎Zilele devin săptămâni, apoi o lună mai târziu…
‎Întrebată unde fusese în tot acest timp, Julia a zis…
‎N-am ieșit din casă.
‎La scurt timp după ce s-a întors, tumorile au început să se micșoreze
‎și, cumva, au dispărut.
‎S-a dus vorba că pleca.
‎Șansele ei s-au schimbat. Urma să trăiască.
‎Dar, înainte să părăsească azilul, încă ceva.
‎Paisprezece zero nouă ‎o mie nouă sute șaptezeci.
‎Unsprezece douăzeci și cinci ‎o mie nouă sute șaptezeci și unu.
‎Julia, doctorul vrea să te vadă.
‎Zero doi zero șase ‎o mie nouă sute optezeci și nouă.
‎Păreau prostii, până pe…
‎14 septembrie 1970.
‎Zero nouă paisprezece o mie nouă sute șaptezeci.
‎Tânăra a murit în patul ei.
‎Și, pe 25 noiembrie…
‎- Unsprezece doi cinci 1971. ‎- …un an mai târziu,
‎a murit și tânărul.
‎Infirmierul care o ajutase pe Julia să meargă la mașină
‎a murit într-un accident de mașină pe 6 februarie 1989.
‎Zero doi zero șase ‎o mie nouă sute optezeci și nouă.
‎Julia Jayne era ca restul ‎după ce a dispărut.
‎Nu mai știa când va muri, dar…
‎părea blestemată să știe ‎când mor ceilalți.
‎Deci…
‎Ce s-a întâmplat?
‎Mai e ceva despre club.
‎Ați zis că e important.
‎Ce anume?
‎Spuneți-mi și poate termin povestea.
‎Bine, nou-venito.
‎E un fel de înțelegere.
‎Ca un fel de pact.
‎E de la începuturile clubului, ‎oricând a fost asta.
‎Nu doar spunem povești.
‎Unul dintre noi care stă la masa asta ‎va muri primul.
‎Probabil în curând.
‎Urăsc când spui asta.
‎Primul care dă ortul popii ‎are o treabă importantă de făcut.
‎Un fel de responsabilitate.
‎Să facă tot ce poate ‎pentru a ne contacta de dincolo.
‎Să le spună celorlalți ‎la ce să se aștepte.
‎Deci…
‎a venit cineva?
‎A primit cineva un semn?
‎Da. Avem dovada vieții de apoi.
‎S-a întâmplat acum două săptămâni.
‎Acum ne întâlnim din obișnuință.
‎Eu am văzut.
‎Am văzut un semn.
‎Ba nu.
‎Vedeți, abordați problema greșit.
‎Ce se întâmplă după moarte?
‎Nu știți nici măcar unde sunteți.
‎Sunt atâtea povești despre acest loc, ‎despre această casă, de fapt,
‎despre oameni care credeau ‎că vor muri, dar n-au murit.
‎V-aș putea spune aceste povești.
‎Povești pentru altă seară, ‎dacă mă primiți.
‎Sunt de acord și cu pactul.
‎Dacă eu mă voi duce prima,
‎voi sta în fața vălului aceluia
‎și voi împinge, voi urla și voi plânge ‎până mă veți auzi.
‎Și voi striga adevărul.
‎Promit.
‎Nu e nevoie să dramatizezi atât.
‎A fost o poveste bună. Ai inventat-o?
‎Am inventat-o.
‎Ai fi putut fi scriitoare.
‎Încă pot.
‎Dar nu e totul inventat, nu?
‎Cum adică?
‎Asta e chestia.
‎Celorlalți le place aici, ‎dar ei nu prea înțeleg.
‎Nu-și fac timp.
‎Nu se uită prea mult la pozele astea.
‎Nu-mi place să mă gândesc la asta, ‎dar eu sunt altfel.
‎Și am petrecut ore întregi ‎uitându-mă la pozele astea,
‎gândindu-mă la oamenii din ele ‎și la numele lor.
‎Nume precum Julia Jayne.
‎Cât din poveste e adevărată?
‎I-am găsit povestea ‎căutând despre cancerul de tiroidă.
‎Avea și ea și a fost la Brightcliffe,
‎în anul '68.
‎Și rapoartele poliției sunt reale.
‎A dispărut, dar doar pentru o săptămână,
‎și s-a întors.
‎A intrat pe ușile acelea ‎vindecată complet.
‎A spus că datorită acestui loc
‎a găsit ceva care a vindecat-o.
‎Ar putea fi în viață undeva.
‎N-ai ales locul ăsta la întâmplare, nu?
‎Ești aici pentru povestea aia.
‎Locul ăsta e mai complex decât știți voi.
‎Poate aflăm împreună, dar…
‎Ai dreptate. De asta sunt aici.
‎O să supraviețuiesc.
‎Da.
‎Ar trebui…
‎să ne întoarcem.
‎În caz că vine asistenta de noapte.
‎Mai rămân puțin.
‎Ca să mă uit bine, cum ai spus,
‎să stau o clipă cu tinerii ăștia.
‎Bine. Noapte bună!
‎Noapte bună, Kevin!
‎Subtitrarea: Alexandru Pintilei