EN NETFLIX-SERIE
Det neste kapittelet.
Det er noe folk ofte sier
når de snakker om historiene i livet sitt.
Bla om. Fortiden er prologen.
Det neste kapittelet. Som om det er skrevet alt.
Som om ordene venter på oss allerede.
Men jeg er uenig.
Vi skriver våre egne historier.
Vi kan ikke alltid kontrollere plottet, men vi kan bestemme hvem vi vil være.
Så for meg betyr neste kapittel kun
endeløse muligheter på et blankt ark.
En ny start. Det er det samme hvem du…
Vi gikk på videregående.
Atleten, nerden, raringen, den kriminelle eller prinsessen
eller vrien som ble kastet vår vei.
Det er på tide å bla om og skrive neste kapittel selv.
Det kan være kompressoren. Greit.
Nei. Det er kun viften.
Hvor gammel sa du enheten var? For 372 kvadratmeter.
Ja, jeg kan se på koblingene, men den må kanskje erstattes.
Hva med kl. 09.00 i morgen?
Selvsagt. Ikke noe problem.
Ok. Ja.
Greit. Greit, bra. Ja. Vi ses da.
-Ny klient? -Ny sveis?
Jøss, ser bra ut.
Ville se bra ut i hatt og kappe.
Helvete. Skulle ønske Maggie kunne se dette.
Det er alt hun ønsket seg. Men du gjør ditt beste.
Salutatorian betyr nest best, så…
Et øyeblikk.
Kom igjen, Ilonka. Du har vært flink,
og du må feire det.
Og du bør også bryte noen regler.
Kun én gang i livet.
-Bare for å… -Slutt, Tim.
Fy faen. Du klarte det.
Den røde ser rå ut.
Hvor er Josie?
Hun feiget ut, men jeg skjønner det.
Hva om vi ikke slipper inn?
-Jeg mener… -Lauren, dette er sjansen
til å tjuvstarte med en ordentlig studentfest.
Eller vi begynner med en videregåendefest, siden vi gikk glipp av dem også.
Vi var noen store nerder.
Faen ta videregående.
Vodka med mineralvann, takk.
-Han er ikke bartender. -Det går bra.
Går du her? Du ser litt ung ut.
Takk.
Der er de.
Jeg vet ikke hvorfor de trenger seks typer rom, men ikke vann.
Halvparten av vannflaskene på kjøkkenet ble brukt som askebeger.
Så tar du det rolig eller tenker du å dra?
Jeg venter på vennen min. Hun er opptatt.
Jeg tror hun prøver å gjøre et par feil.
Jeg er Brian.
-Ilonka. -Jeg tror ikke jeg har sett deg før.
Jeg har holdt meg for meg selv mesteparten av året.
Hva studerer du?
-Engelsk. -Samme her.
Seriøst?
Hva var favorittfagene dine i år?
Jeg tror det må bli romantisk og viktoriansk litteratur.
-Ja. Det høres ut som en sjekkereplikk. -Høres ut som en replikk.
Det er det ikke.
Nei, jeg vet det. Jeg gjør det.
Romantikk og terror i viktorianske England.
Det var ett av alternativene til avhandlingen min.
-Ett av alternativene? -Jeg er svak for Oscar Wilde.
Bryr meg ikke så mye om Stephenson, og det er jo kjærlighet, men høflig kjærlighet.
Favoritten min er Shelley. Mary, ikke mannen hennes,
Mary Shelley, tenåringsjenta som skrev Frankenstein.
En tenåringsjente gjorde det.
Hun var 19 da hun ble moderne skrekklitteraturs mor.
Hun skrev det første store verket i science fiction-sjangeren.
Frankenstein var ikke bare først i å bruke vitenskap på den måten,
men å håndtere det etiske ved eksperimenter og eksperimentering…
Beklager, det er…
Derfor valgte jeg Shakespeare til avhandlingen min. Jeg…
Jeg babler mye når jeg begynner å snakke om Shelley.
Herregud. Hvor har du vært hele semesteret?
Hva med deg?
Hva liker du best…
Unnskyld meg. Hva var…
Her. Vær så god.
Ilonka. Hørte du meg?
Beklager, jeg var bare…
Beklager. Jeg er bare distrahert.
Kan du si navnet igjen?
Navnet… Kan du si hva det het igjen?
Papillært karsinom i skjoldbruskkjertelen.
Akkurat. Skjoldbruskkjertelkreft.
Du sa det kunne kureres.
Kanskje. Vi må vite mer.
Men resultatene fra biopsien tilsier umiddelbar operasjon
og radioaktiv jodbehandling.
Vil du fjerne skjoldbruskkjertelen?
Jeg begynner på Stanford til høsten.
Stanford…
Om vi begynner nå, er det…
Er det over før semesteret starter?
Det er vanskelig å si.
Vi bør sette en dato for operasjonen.
Så bare fortell meg om verste utfall.
Verste utfall. Fortell meg hvordan det ser ut.
Det å snakke om det er vel beste måte å sørge for at det ikke skjer?
Trenger jeg cellegift?
Ikke la oss snakke om det.
Ilonka, det er mange steg mellom dette og cellegift.
Er oddsen i min favør?
Det er ikke så enkelt.
Jeg var nummer to av ni hundre på trinnet mitt.
Yngst på trinnet, også. Jeg hoppet over et år for å komme hit.
Jeg var blant de to øverste tiendedelene av én prosent.
Jeg er flink med odds.
Jeg fikser dette.
-Gratulerer, kjære Ilonka -Gratulerer, kjære Ilonka
-Gratulerer med dagen -Gratulerer med dagen
Hva skal jeg…
Lysene er jo ikke tent.
Sykehus liker ikke levende lys, så…
Ok.
-Jippi. -Gratulerer med dagen.
-Har du ikke en installasjon i dag? -Det er…
Nei. Dette er viktigere.
Ikke mist flere jobber for meg.
Dette er viktigere.
Hvordan er det?
For å være ærlig er universitetet enklere enn videregående.
Mindre pissprat og mer ting som faktisk betyr noe.
-Tim, kan jeg låne deg? -Ja.
Hvordan går det med deg?
Maten er noe dritt, og fosterfaren min er min eneste venn.
Men det er en pleier som er interessert i meg.
-Vel, er han søt? -Jeg vil heller dø.
Så jeg vinner.
Jeg må gå, men…
-Kult. -Takk for at du ringte.
-Det betyr mye. -Gratulerer med dagen. Og…
Jeg er redd denne runden ikke fungerte.
Svulstene i lungene hennes reagerte ikke som vi håpet.
Så vi gjør det igjen. Én runde til.
En runde til gjør ingen forskjell nå.
Så du sier at…
Sier du at det er uhelbredelig?
Ja.
Hvor lenge?
Det er vanskelig å si.
Det er vanskelig å høre også, doktor.
Prøv.
Jeg foretrekker å la være.
-Alle er forskjellige, og… -Hun er 18 i dag.
Kan hun bli 19?
Ja, det kan hun. Det er mulig.
Ja.
Og 20?
Vi bør snakke om hva dere vil gjøre nå,
selv om det ikke er mye annet enn å gjøre henne komfortabel.
Jeg kan kontakte Make-A-Wish,
om det er noe du tror dere kan være interessert i.
OVERLEVE SKJOLDBRUSKKJERTELKREFT
VELKOMMEN TIL BRIGHTCLIFFE HOSPITS
ET STED FOR DØDSSYKE TENÅRINGER Å DRA PÅ SIN MÅTE
MEDISINSK MIRAKEL?
JULIA JAYNE, 17, HEVDER AT KREFTEN HENNES ER KURERT
Det er et spesielt program som er dekket helt.
Alt dette koster jo.
Brighton hospits. Du vet vel hva det betyr?
Selvsagt. Men det er spesifikt for unge.
Ett av få sånne steder.
De burde være med familien, Ilonka.
Mange av dem har visst ikke familier.
Mange fosterbarn, ungdom som er alene.
Det er et sted for tenåringer å gjøre overgangen på egne premisser.
Så ingen flere behandlinger. Ingen flere prøver, ingen flere…
Det funker jo ikke.
Jeg lovet Maggie.
Jeg lovet Maggie å ta vare på deg.
Og det gjorde du.
Du var veldig flink, Tim.
Som jeg sa, bare en prøveperiode.
Så en slags kreftleir.
Jeg er på Motell 6 i byen.
Og om du ombestemmer deg, noe du kan,
så ombestemmer du deg
og kommer rett hjem til Sacramento. Husk det.
Ilonka. Hei.
Går det bra med deg?
Ja, bare…
Déjà vu.
Beklager.
Du vil tro jeg er rar, men kjenner jeg deg?
Ja, jeg tror det. Du gikk på Franklin videregående, ikke sant?
Eller var du pasient ved Seattle sykehus?
Nei, jeg er fra Sacramento.
Rart.
Nei, aldri vært der.
Hva er du her for?
Papillært karsinom i skjoldbruskkjertelen med lungemetastase, så…
så…
Skjoldbruskkjertelkreft.
Leukemi.
Hyggelig å møte deg.
Skal jeg kalle deg skjoldbruskkjertelkreft?
Beklager, jeg er Ilonka.
Er alt i orden, vennen?
Ja, det går bra. Dette er leukemi.
Kevin. Hyggelig å møte deg.
Hyggelig å møte deg, Kevin. Jeg er Tim.
Skal vi gå inn og se hva greia er?
Ja.
Vi sees.
Kanskje.
Ja, mener jeg. Jeg er her på kort sikt.
-Ilonka, ikke sant? -Jepp.
Velkommen til Brightcliffe.
Jeg er Mark, én av sykepleierne. Doktoren venter på deg.
Kom igjen, jeg hjelper med bagasjen.
-Takk. -Ja. Hvordan var turen?
Det var vakkert.
Veien er litt tvilsom her og der.
Sikker på at det går bra?
Ja, det går bra.
Jøss. Hvor gammelt er dette stedet?
Vel, huset ble bygget i…
1901.
Det stemmer. Av en tømmermogul…
Stanley Oscar Freelan.
Korrekt. Og kona hans, Vera.
Det hadde flere eiere opp gjennom årene
frem til 1966, da dr. Stanton kjøpte det.
Men før det var det et halvveishus under depresjonen
og et religiøst samfunn som het Paragon bodde her på 40-tallet.
Så det var også et kultsted.
-Det visste jeg ikke. -Jepp, og det var…
Hvem…
Hva?
Det er…
Der er hun.
Velkommen tilbake, Ms. Pollock.
Det går bra, vennen.
Du bare besvimte.
Vanlig for noen med din diagnose.
Jeg trodde jeg så noen, en gammel dame.
Jeg er ingen ungmøy, men "gammel" er ganske krast.
Ikke du. Noen…
Glem det.
Jeg er dr. Georgina Stanton. Velkommen til Brightcliffe.
Jeg beklager det i sted, doktor.
Da du besvimte, løftet han deg opp og løp mot døren,
noe jeg godt kan forstå.
Det gir ingen mening.
Ingen mening å forlate henne her.
Forlate henne her når hun er syk.
Stol på meg. Jeg vet det.
Jeg følte det samme da jeg mistet sønnen min, Julian.
Jeg kunne ikke snakke med foreldre i din situasjon
om jeg ikke var én selv.
Beklager, jeg visste det ikke.
Det var noe jeg ikke forsto når vi snakker om kreft
eller andre dødelige sykdommer.
Se på språket vi bruker, vi snakker om kamp.
Vi skal bekjempe denne greia.
Vi skal kjempe med alt vi har.
Vær modig i kampen.
Og så sier folk at de tapte kampen.
Det er så bakvendt.
Jeg skjønner det. Å snakke om kampen er aktivt, det er instinktivt.
Ikke se på det vanskelige.
Se på alle disse skinnende, skarpe våpnene vi har utviklet for deg.
Brightcliffe handler ikke om kamper.
Det er om tillatelse til å forlate slagmarken.
Fokusere på å leve i stedet for å kjempe.
Vi driver ikke med kamp, og det handler ikke om å tape kampen.
Hver eneste levende dag her er en seier.
Du og jeg kan snakke litt mer, Tim, hvis du vil.
Kanskje mens Ilonka får omvisningen.
Jeg…
Det vil jeg gjerne.
Her sover de.
Gutter eller jenter?
Begge.
Gutter og jenter deler ikke rom,
men det er ingen grunn til å adskille dem.
Disse unge menneskene hanskes med mer enn mange voksne noensinne vil.
Jeg kan i det minste behandle dem som voksne.
Dette er Spence.
Spence, jeg utnevner deg til veileder denne ettermiddagen.
Jeg var nummer fem i arverekken. Hva har skjedd med de andre?
Hold deg nær og ikke gå deg vill.
Det er som en labyrint her, eller Vegas.
Du skal ikke vite klokken,
og de vil ikke slippe deg ut.
Tidligere pasienter i Brightcliffe, fra 1966 og fremover, alle er borte.
Under jorden.
Men ikke alle er enige.
Fyren som ga meg omvisning, er borte nå.
Men han kalte det spøkelsesturen.
Tror du på spøkelser, nykommer?
Spiller det noen rolle?
Det kommer vel an på karriereambisjonene dine.
Selv krysser jeg fingrene.
Jeg blir en bankeånd
når vi glemmer å kødde med folk.
Kommer du?
Ja.
Gruppeterapi blir her. Mye forskjellig terapi, faktisk.
Disse to driver med noen new age-greier kalt yoga,
som betyr "tull" på hindi.
Det er Natsuki, eggstokkreft, og det er Sandra, lymfekreft.
Sandra er en slags Jesus-frik, apropos tull,
og hun liker ikke at du nevner parykken hennes.
Jeg dømmer ikke. Så lenge det funker.
Alle har sin gift.
Dette er min gift.
Ja, biblioteket er best.
Hele greia ble donert av et lokalt bibliotek før det stengte.
Det er som et ordentlig bibliotek, like vanskelig å navigere.
Det har kartotek og alt.
Men bare vent og se.
Amesh, ny jente.
Hei, der.
Glioblastoma.
Prosit.
-Jeg er Ilonka. -Faen.
Ilonka, hei. Jeg er så glad jeg ikke er den nye lenger.
Velkommen. Dette er en utmerket dag for meg.
-Amesh har vært her… -To måneder.
…i to måneder og jeg tror han…
To måneder med den nye-vitser.
-Den konstante mobbingen. -Det er ingen mobbing.
Det er ingen mobbing.
Men han tar det opp,
spør når det begynner, og vi sier
at det ikke er et brorskap.
Jeg får ikke studere. Jeg ber ikke om mye.
Kunne jo prøvd litt mobbing.
Hvorfor er du ikke enig med ham?
Du har ikke sett henne i bikini.
Vel, Lydia er din.
Dere er noen gamle heiser. Jeg har kun sett dem på film.
Det er kun én.
Vil du ta en kjøretur? Bare trykk på den B-knappen.
Ikke noe mobbing, sa jeg.
Jeg tar turen.
-Hva er i kjelleren? -Jeg utfordrer deg.
Det gjør han ikke.
-Endelig mobbing. -Kjeften!
Jeg tok tre runder med cellegift. Det skal mye til for å skremme meg.
Nei, vent. Ikke.
Ikke dra ned dit.
Ikke.
Det er likhuset.
Det tenkte jeg ikke på.
Det gir vel mening.
Generelt om heisen, den er besatt.
Den går av og på og opp og ned om natten av seg selv.
Noe galt med koblingene.
Den er gammel, men jeg ville blitt her.
Vet du hva? Jeg skjønner nå.
Dette er ikke et bra sted for mobbing.
-Ja. -Det er bare slemt.
Minn meg på å takke alle.
Det er vakkert. Ikke stopp.
Skrev du det?
Vet du hva? Det gjorde jeg.
-Er du ny? -Jeg er Ilonka.
Cheri, hyggelig å treffe deg.
Jeg vet ikke mye om musikk,
men jeg kan nesten garantere at hun ikke skrev det.
Det er Cheri. Du må passe deg.
Du bør passe deg.
En gang sa hun at hun var flyvertinne,
og jeg trodde henne i over et døgn.
Vi vet ikke mye om Cheri. Historien endrer seg ofte.
Det eneste jeg kan si sikkert, er at den dagen hun kom,
kom hun med to flyttebiler, og barnepiken kjørte en Bentley.
Alt hun har sagt siden, bør tas med en klype salt.
Alt ditt. Vel, ditt og Anyas.
Hun skulle egentlig vært her.
Jeg tror faktisk hun skulle ha stått for omvisningen.
Men Anya er Anya.
Middag er på konservatoriet kl. 19.00, om du føler for det.
Ellers kan du få den levert.
Ikke bruk bekkenet.
De er i alle rom av en eller annen grunn,
og de vil ikke at de skal brukes om det ikke…
La oss gå.
Jeg sier bare at de er dekorative.
Kom inn.
Du har visst bestemt deg.
Vi kan ta bagasjen tilbake til bilen.
Vi kan kjøre hele natten, være hjemme i morgen tidlig.
Hva med dr. Stanton?
For å være ærlig var hun flott.
Hun minnet meg litt om Maggie.
Jeg skulle kjøre deg til universitetet, ikke dette.
Det er ikke så annerledes.
Det er seriøse Ivy League-vibber her.
Tenk på det sånn, om det hjelper.
Hva faen?
Hva gjør du?
Beklager, det er et…
Jeg er Ilonka.
Skjoldbruskkjertelkreft
med lungemetastase.
-Er du Anya? -Ja.
Skal du lese alt det?
Ja.
Jeg skulle begynne å studere til høsten
og prøver å følge pensum.
Faen.
Så det er…
Det er rare symboler under sengen min, i kritt.
-Ja. -Vet du…
Vet du hvorfor?
Rachel, antar jeg.
Rachel?
Romkamerat Rachel.
Hun elsket wicca-greier.
Mot slutten.
Alle trenger noe, ikke sant?
Ja.
Ti gram morfin for meg.
Vel, jeg skjønner.
Ikke nødvendigvis wicca, men magisk tenking kan hjelpe.
Ja, men det fungerte ikke for Rachel. Den hurpa er død.
Men hvorfor ikke la det være? Gå for dobbel jeopardy.
Der utfallet virkelig kan endre seg.
Det var fint å møte… deg.
Må jeg på kjøkkenet, eller?
Nei. De kommer hit med den, spesiallaget.
De har snakket med legen din,
men du kan endre menyen om du vil.
Vi møttes ikke offisielt.
-Jeg heter Sandra. -Ilonka. Hyggelig å møte deg.
Jeg liker…
-Jeg liker håret ditt. -Takk.
Det samme. Du ser flott ut.
Jeg heter Natsuki. Velkommen.
Hvor lenge har dere vært her?
-Fire måneder for meg. -Fem.
-Tre. -Tre.
Sekstitre dager, sytten timer og elleve minutter.
Du vet ikke minuttene.
Sandra og Anya er avgangselevene.
Dere har begge vært her nesten…
-Nesten seks måneder? -Nesten seks.
Mer enn seks. Jeg fikk en ny runde.
Fikk dobbel-D. Takk gud.
Ja, jeg må få det.
-Dobbel-D? -Dobbel diagnose.
Fortsatt døende. Bekreftet.
Forsikringen betaler for hospitset i seks måneder.
Om du fortsatt er her om seks måneder, må du ta en test.
Dette er et hospits?
Foreldrene mine sa det var kostskole.
De ville ikke kastet deg ut.
Dr. Stanton ville ikke kastet oss ut.
De har kanskje et likhus i kjelleren,
men det er likevel en bedrift.
Så hvordan endte du opp her?
Jeg fant på en måte Brightcliffe selv.
Jeg sendte inn en søknad, hadde intervju med Stanton over telefon,
og hun sa det var en åpning.
Det var vel Rachel, antar jeg.
Jeg ble ikke kjent med Rachel.
Hun var i full hurpemodus da du kom.
Og hele den hekse-greia?
Om ikke kreften tok henne,
hadde hun fått et hus i hodet.
Jeg tror Gud vil tilgi henne for heksegreiene.
Herregud. Rachel var wicca.
Om hun var en kjetter, havner jeg rett i helvete.
Bare Gud vet hva som er i noens hjerte.
Og han vil nok finne ut at ditt har mer kjærlighet enn du viser.
-Å ja? -Å nei.
Rachel ble veldig dyster mot slutten.
Jeg fortalte dere ikke om det merkelige hun sa.
Hun sa hun kunne føle at noe fulgte henne, en levende skygge.
Og hver gang hun snudde seg, borte.
Du skremmer ikke meg, Anya.
Natten før hun døde, kom hun løpende inn på rommet.
At hun klarte å løpe.
Hun var i veldig dårlig form.
Hun sa den nesten tok henne,
at hun kunne kjenne fingrene dens komme borti skjorten.
At den var så nærme.
Og hun gråt og gråt.
Og hun sa hun visste at hun ikke kunne unnslippe den.
Ikke igjen.
Og dagen etter døde hun.
-Hvorfor gjør du alltid det? -Hva da?
Det er skummelt nok uten det.
Du har vel ingenting å frykte? Du har Jesus på din side.
Sandra, vet du hva det var?
Rachel tok mye medisiner mot slutten.
Medisinene påvirker deg.
Du må ta det folk sier med en klype salt.
Folk ser spøkelser, hører stemmer.
Jeg har hørt tre-fire versjoner av den "levende skygge"-historien
siden jeg kom hit.
Hun var høy på medisiner.
Slapp av, Sandra. Du er et lett mål.
Sa noen Mark? Kl. 22.00, av med lyset, nye jente.
Ingen vandring, greit?
Doktoren gir mye spillerom, men sikkerhet er ingen tilfeldighet.
Derfor har vi et strengt portforbud.
Det er bare én person på nattskiftet.
Faller du i en trapp, høres det kanskje ikke.
Dra til helvete, Mark.
-Ok. Trenger noen noe mer? -Det går bra.
Hva handlet det om?
-Ja. Spence hater Mark. -Hvorfor?
Vel, han er ung, søt og morsom, og han er ikke døende.
Hva er det ikke å hate?
TRAPP
Du inviterte henne ikke engang.
Helt uten videre.
Hun sov.
Dessuten er jeg usikker på henne.
Du sa det samme om meg.
Og jeg hadde rett. Halvparten av historiene dine er Doctor Who-episoder.
Jeg skulle ønske du ikke.
Vi snakket om dette.
Det var før jeg fant to flasker av Stantons private lager.
Du bør ikke blande det med medisinene.
Du bør ikke blande det med lorazepam.
Ikke ødelegg for meg.
-Hva kan skje? Jeg dør? -Ja, det kan det.
I beste fall besvimer du ved bordet
og du føler deg elendig i tre dager.
-Som sist. -Jeg skal kun lukte.
Jeg tar også et glass, for å lukte på det.
-Jeg også. -Ja, jeg også.
Kan ikke engang lukte det.
Hva sier du, Natsuki?
Jeg dør etter å høre neste kapittel.
Ordbruk.
Hvor var jeg?
Han gikk hjem etter konserten.
Jeg liker ikke denne.
Faen heller.
Ikke vondt ment, du er flink.
-Takk. -Det er bare ekkelt.
Dine er så skumle.
Ikke klag. Jeg måtte tåle tre netter med engelporno.
Hun har et poeng, Sandra.
Jeg trodde dere likte engelhistorien min.
Greit.
Til de før og til de som kommer etter.
Til oss nå og til de som er borte.
Til de før og til de som kommer etter.
Til oss nå og til de som er borte.
Sett eller usett, her, men ikke her.
Sett eller usett.
Her, men ikke her.
Konserten er over, og Ren går hjemover.
Han hadde ikke tenkt å bli så lenge,
men han hørte den rare musikken
som kom fra kunstavdelingen.
Og hadde ikke forventet det fra det tomme klasserommet.
Så nå, mens han går hjem, hører han den i vinden.
Plutselig innså han at han ikke kjente igjen gaten,
han kjente ikke igjen husene.
Men han gikk her hver dag.
Det var kun muskelminne for ham.
Det ga ikke mening.
Og den samme melodien var så velkjent, som om han kunne alle notene
som han hørte.
Så velkjent.
Så føler han seg overvåket.
Ikke fra gaten.
Gaten er tom.
Nei, vinduene, alle sammen.
Hvert eneste vindu er et fjes, som et portrettgalleri.
Alle smiler og ser på ham.
Han tenker at han bør løpe tilbake der han kom fra.
Men musikken er tilbake.
Den er i øret hans. Den er i hodet hans. Og så enda en lyd.
Har du gått deg vill?
Du ser bortkommen ut.
Jeg…
Jeg vet ikke hvor jeg er. Jeg…
Jeg vet ikke hvor jeg er.
Kan du bare si meg…
Har du gått deg bort?
Vent.
Ikke vær lat.
-Er du redd? -Skremt er ikke det samme som redd.
Alle kan slå på gryter bak hodet på noen.
Det er ikke skummelt. Du skvetter bare.
-Og det er latskap. -Kanskje.
Men når det skjer,
slipper det faktisk ut adrenalin, og…
Faen!
Kom igjen. Skremte du oss med en svart katt?
Du gjør det først. Ikke på slutten.
Du har rett.
Poenget er at bortsett fra den hjemløse katten
var gaten tom.
Husker dere hva læreren sa?
Hvordan hun prøvde å advare ham om melodien.
Det hun sa om hvordan viss musikk finner veien inn i hodet ditt.
At du ikke kan slutte å høre den når du har hørt den.
Hvordan den fortsetter å spille og hvordan hun prøvde…
Hva faen var det?
Faen heller, nye jente, du kan like gjerne komme frem.
Faen.
Jeg visste at du ikke sov.
Jeg trodde ikke noen fikk gå ut om natten.
Vi får ikke det.
Hva er dette?
Det er en slags klubb.
Gi meg vinen.
Ta en slurk.
Det går bra.
Ta en slurk.
Jeg kan ikke. Jeg tar medisiner.
Du tar paracetamol og hva mer?
Haldol? Du kan ta en slurk.
Drikk smuglergodset, og kanskje du er med i klubben.
Ellers kan du glemme det, ingen får sitte på gratis.
Kom igjen. Hun er her allerede.
Nå er hun enten medlem av klubben
eller et vitne for aktoratet.
Midnattsklubben.
Jeg vet ikke om de kalte den det opprinnelig,
men den het det da jeg kom hit.
Så dere sniker dere inn på biblioteket hver kveld og…
Lager spøkelser.
-Forteller historier. -"Lager spøkelser" er bedre.
Forteller du en historie, føder du et nytt spøkelse fordi…
Det er alt vi alle er til slutt,
historier.
Ja, apropos det,
Natsuki er midt i en spennende historie.
Den har pågått i tre dager nå,
og den har endelig endt opp i en haug med skvettescener.
Hold munn.
Klubben har mer å by på enn historiene.
Én ganske stor ting, faktisk.
Hei, hun har ikke drukket noe vin.
Hun har ikke fortalt en eneste historie.
Vil du være med i klubben? Høyne.
Fortell en historie og drikk for faen.
Som jeg sa, ingen sitter på gratis.
Faktisk sitter Cheri på gratis.
Jeg skulle si det.
Cheri har ikke fortalt en eneste historie, og det har gått tre måneder.
Jeg jobber med saken.
Jeg redigerer og fikser på den i postproduksjon.
Det sier pappa hele tiden.
Han er en berømt filmprodusent.
Cheri er full av jævla historier.
Men aldri i klubben.
Men bortsett fra Cheri, sitter ingen på gratis.
Hva slags historie?
Det er ingen regler, men det ser ut til å være et tema.
Vi prøver å skremme vettet av hverandre.
Ikke alle.
De interessante, i hvert fall.
Det er ikke enkelt
å skremme noen som allerede har fått de verste nyhetene de kan få.
Vi er et jævla tøft publikum.
Ok, hva med dette?
Historien er om en ung kvinne som fant ut hun var døende.
Dra til helvete.
Kjedelig. Vi prøver å ikke gjøre det. Det er litt døvt.
Vent, det er ikke som dere tror.
Hun het Julia Jayne,
og hun ble født i 1951 i Lewiston i Idaho.
Hun møtte Nathan i første på videregående.
Det var den typen kjærlighet
der alle kjærlighetssangene plutselig handler om deg.
1968 var året hun forelsket seg.
Det var også året hun fant ut at hun hadde kreft i skjoldbruskkjertelen.
Maks et år.
Julia var 17, og hun bodde med bestemoren sin,
som var så gammel at hun knapt var seg selv.
Etter operasjonen spredte den seg, hun fikk stråling,
og til slutt var det ikke noe annet alternativ,
og hun endte opp på et hospits.
Et nytt privat hospits for å vente på døden.
20. mai 1969.
20. mai 1969,
Null-fem-to-null-én-ni-seks-ni.
Hun var besatt av datoen.
20. mai 1969.
Ett år etter diagnosen
daten hun tenkte ville være slutten for henne.
Null-fem-to-null-én-ni-seks-ni.
Hun savnet Nathan med hele seg.
Noen ganger, sent på kvelden,
sverget hun på at hun kunne høre ham rope på henne.
Julia?
Julia kom ikke til frokost dagen etter.
De gjennomsøkte hele huset, men fant henne ikke noe sted.
-Julia! -Julia!
Neste dag ble politiet kontaktet.
Julia Jayne gikk i søvne.
De var redde for at hun hadde gått ut om natten.
I verste fall hadde hun vandret for nær klippen og hadde falt i havet.
Dager blir til uker, og en måned senere…
Når hun ble spurt hvor hun hadde vært…
Jeg forlot aldri huset.
Kort tid etter at hun kom tilbake, begynte svulstene å krympe,
og på en eller annen måte forsvant de.
Ryktet om at hun hadde dratt spredte seg.
Prognosen endret seg. Hun ville overleve.
Men hun gjorde én ting før hun forlot hospitset.
Null-ni-én-fire-én-ni-sju-null.
Én-én-to-fem-én-ni-sju-én.
Julia, legen vil snakke med deg.
Null-to-null-seks-én-ni-åtte-ni.
Det virket kun som vrøvl til…
14. september 1970…
Null-ni-én-fire-én-ni-sju-null.
…døde den unge kvinnen i sengen sin.
Og 25. november,
-Én-én-to-fem-én-ni-sju-én. -et år senere,
døde den unge mannen også.
Og pleieren som hjalp Julia til bilen,
døde i en bilulykke 6. februar 1989.
Null-to-null-seks-én-ni-åtte-ni.
Julia Jayne var som alle andre etter at hun forsvant.
Hun visste ikke lenger når hun skulle dø, men
det virket som om hun visste når alle andre skulle dø.
Så.
Hva skjedde med henne?
Klubben har mer å by, sa du.
En ganske stor ting, sa du.
Hva er det?
Si det, så kan jeg kanskje avslutte historien.
Ok, nykomling.
Det er en slags avtale.
Som en pakt.
Den går tilbake til starten av klubben, når enn det var.
Vi dikter ikke bare opp historier her.
Én av oss ved dette bordet vil dø først.
Og snart, sannsynligvis.
Jeg hater at du sier det.
Den første som dør, har en stor jobb å gjøre.
Et slags ansvar.
De må gjøre alt de kan for å nå oss fra den andre siden.
Si hva resten kan forvente.
Så?
Har noen dukket opp?
Har noen fått et tegn?
Å ja. Vi har bevis på liv etter døden.
Det skjedde for et par uker siden.
Nå møtes vi bare av vane.
Jeg har det.
Jeg har sett tegn.
Nei, det har du ikke.
Dere tenker på dette på feil måte.
Hva skjer etter døden?
Dere vet ikke engang hvor dere er.
Det er så mange historier om dette stedet, dette huset, faktisk.
Om folk som trodde de skulle dø, men ikke gjorde det.
Jeg kan fortelle de historiene.
Historier til en annen kveld, om dere vil ha meg.
Jeg kan være med på pakten.
Hvis det er meg, hvis jeg dør først…
…skal jeg stå mot det skillet,
og jeg skal presse og skrike og jamre meg til dere hører meg.
Og jeg skal rope sannheten.
Jeg lover.
Du trenger ikke å være så dramatisk.
Det var en ganske god historie. Fant du på den selv?
Ja.
Du kunne nok ha blitt forfatter.
Kan fortsatt det.
Men det er vel ikke bare oppspinn?
Hva mener du?
Det er greia.
De andre trives her, men forstår det ikke helt.
De tar seg ikke tid.
De ser aldri lenge på disse bildene.
Jeg liker ikke å tenke på det, men jeg er annerledes.
Jeg har sett på disse bildene i timevis,
tenkt på folkene på dem og sett på navnene deres.
Navn som Julia Jayne.
JULIA JAYNE
Hvor mye av historien var sann?
Jeg fant den da jeg undersøkte skjoldbruskkjertelkreft.
Hun hadde det, og hun var her på Brightcliffe.
1968-kullet.
Politirapportene er også ekte.
Hun forsvant, men kun i en uke,
og hun kom tilbake.
Hun gikk rett gjennom de dørene med reduserte symptomer.
Og hun sa at det var på grunn av dette stedet.
Hun fant noe her som kurerte henne.
Kanskje hun lever et sted, for alt jeg vet.
Du valgte vel ikke dette stedet fra en hatt?
Du er her på grunn av den historien.
Det er mye mer ved dette stedet enn dere vet om.
Kanskje vi kan finne det ut sammen, men…
Ja, du har rett. Det er derfor jeg er her.
Jeg skal leve.
Ja.
Vi burde…
Vi burde dra tilbake.
I tilfelle nattpleieren går runden.
Jeg blir her litt.
Se nøye etter, som du sa,
dele et rolig øyeblikk med disse ungdommene.
Ok. God natt.
God natt, Kevin.
Tekst: Arnfinn Vassbø