En ängel mindre i himlen, baby!
Två whisky, tack.
Killen vid bord sex drog fram kuken igen.
Bord sex drog fram kuken!
Fan också!
Trixie, hur gick det? Hör du mig?
Det var den rara, helgonlika Philomena.
-Himmelsk, eller hur? -Fan, mitt huvud!
Och det var hennes vän Philadelphia, som är ful i mun.
Av med kläderna!
Rar tanke, men jag behåller dem nog på.
Av med kläderna!
Klä av dig!
Lyssna på mig nu.
När jag fått av mig den medeltida
utstyrsel av rayon och gummi som är min höfthållare,
är ni hemma igen hos frun
och klagar över att jobba sent.
Du sa inte att du skulle kasta en oljig dollarsedel på mig.
Nu åker de av.
Midge!
Har inte tid.
Men håll i era Store Gatsby,
för här kommer vår hyllning till det glada 20-talet!
Men först, Sapphira, Lonely Harem Girl!
-Vad tusan? -Jag visste inte.
Ingen vet ett piss här. Tre, fyra.
Boise, vad hände med det glada 20-talet?
-Trixie fick en bom i huvudet. -Jag såg. Jag hörde.
-Så det blev Harem Girl. -Men du sa inget.
Du stod på scen.
Och tände publiken i väntan på nästa dansflicka.
Bara nån flicka skakar pattarna, skiter de i vem det är.
Jag håller inte med. De vill ha heta, mystiska strippor,
inte hejsan, svejsan-strippor.
Ingen är förvirrad, för ingen lyssnar på dig.
-Jag tar illa upp. -Det gör ni alla.
-Du kan bättre än så! -Fråga Clifford. Han skriver checkarna.
Excusez-moi.
Hej, allihop.
Boise är inte så bra på presentationer, så jag presenterar mig själv.
Hej, jag heter Midge.
Mrs Maisel.
Jag är den nya konferencieren här.
Så om ni vill lägga till lite humor till numren,
kan ni komma till mig.
Okej, förlåt att jag störde.
Förlåt.
Slå en sexa nu!
-Kom igen! -Du håvar in.
Ja.
Clifford.
En kopp kaffe. Jag vet att du vill ha det så här dags.
-Luktar gott. -Det är meningen.
Jag skulle vilja föreslå några små förbättringar
som kan göra klubben till allt den kan vara.
Bättre påannonseringar, och sätt att undvika onödiga skador.
Kanske ett möte om säkerheten?
I Catskills blev jag ofta vald till säkerhetssamordnare.
Vattensport, fotvandringar.
Vi var på hajk. Rabbinen trodde han blivit ormbiten.
Jag sög på honom tills han nästan svimmade.
På hans fotled, alltså.
Det visade sig vara ett myggbett, men folk skrattade.
Hur som helst, tänk över det och...
Ännu en säkerhetsrisk.
-Jävla ängel. -Får jag bomma en cigg?
Hörde du? Strippan slog i huvudet.
-Hörde svordomar. Det lät mysko. -Inte mysko. Slarvigt.
-Stället måste förbättras. -Det är en strippklubb.
Så länge flickorna skakar tutte, spelar det ingen roll.
-Maisel, Sapphira är snart klar! -Vi ses imorgon.
Vi ses imorgon. Vem står på tur?
-Annie Oakley. -Tack.
Eller fågelflickan Brenda.
Hallå där! Har ni saknat mig?
-Ja, av med kläderna! -Av med dem!
Chester, du lämnade dörren öppen igen.
Hur många gånger måste jag...
-Har det hänt nåt? -Du måste vara Susie.
-Ja. -Jag är Nancy. Jackies syster.
-Tja, han är... -Död. Han är död.
-Ursäkta? -Han fick en stroke i eftermiddags.
En stroke?
Jag var där vid sängkanten då han gick bort.
Han pratade på.
Ja, han gillar att prata.
-Hans sista ord var faktiskt till dig. -Till mig?
Jag skrev ner dem för att inte glömma.
"Susie, killarna kommer och slipar golvet vid middagstid.
Var där och släpp in dem.
De är hispiga, så fan vet om de kommer.
Kom ihåg att måndag är helgdag,
så ställ inte ut soporna på söndag kväll,
vi har redan fått böter en gång.
Om du ska göra spaghettisås,
dra undan gardinerna, för du skvätter mycket
och det tyget är svårt att tvätta.
Det är för ömtåligt."
Plast, det moderna miraklet.
Dessa är några av de bästa produkterna på marknaden.
Det är de verkligen.
Det finns så mycket att välja på, många storlekar, färger,
och ni lär vilja ha allt.
Detta är Wonderlier.
Jag älskar det namnet.
Och för stora middagar.
Den stora Wonderlier.
Jag måste ha två av allt. Det är bara så bra.
Skriv upp mig!
Skicka runt dem, mina damer, jag är strax tillbaka.
Jag har nåt att berätta.
Jag vet en flicka...
Om du inte bara lagar för en.
-Kan vi ordna en lunch? -Mamma, Jean missar nåt.
Gå tillbaka till gruppen, vet jag.
-Jag försöker hålla en försäljning här. -Jag också, gå din väg.
Hon lagar middag och in kommer en inbrottstjuv med pistol.
Hon skriker, han skjuter,
och Tupperwaren hon håller i stoppar kulan!
Det nämns inte i litteraturen.
Imogene.
Dämpa dig lite.
-Vill du sälja eller inte? -Ja.
Att bara pressa luften ur locken ger inget,
du är här för att sälja. Så sälj!
Dags att ta fram beställningsformulären. När det är gjort,
korar jag vinnaren med den fånigaste Tupperware-hatten.
Herregud.
Vad är det? Mår du bra?
Ursäkta mig, snälla ni.
-Imogene? -Jag fixar det.
Nu slutar vi larva oss, mina damer, och gör affärer.
Du måste äta.
-Värmeplattan är inget att ha. -Allt får nog inte plats.
-Hur var smörgåsen? -Jättegod.
Varm här, kall här.
-Vi har inte plats för mer. -Va? Nej.
-Puddingen måste in. -Tror inte det.
Vi kan frysa in kycklingen. Var är frysen?
-Där uppe. -Vad är det här för ställe? Gulag?
Jag gjorde Zelda arg. Jag visste inte att det gick.
Vi byter.
I tidningarna står att man ska frosta av ofta.
-Detta är galet! -Gott kaffe.
-Ni har myror här! -Du borde ha ringt mig.
-Det gjorde jag. -När du fick veta det, menar jag.
Du borde inte sitta ensam och dricka en sån här stund.
-Jag är här. -Nu är du också arg, som Zelda.
Jag är inte arg.
-Jackie är död. -Jag vet, raring.
Allvarligt?
Han var här helt ensam, och pang.
Gamle Gianni där uppe sa att han hörde en duns och ringde polisen.
De lastade bilen och tog honom till Bellevue,
vid niotiden var det slut. Han var död.
Han var inte sjuk, han led inte. Tack och lov för det.
Det var chilikorvarna.
Jag varnade honom för dem.
Han levde fan på chilikorvar.
Isen vinner. Vi måste äta upp allt nu.
-När är begravningen? -Vet inte.
-Hur kan jag nå hans syster? -Vet inte.
-Har hon lämnat ett kort? -Nej.
-Hon kanske skrev ner nåt? -Har du en gaffel?
Hon skrev inget! Jag vet inte var begravningen hålls!
Jag vet inte var systern är eller vem hon är.
Igår kväll när jag inte var här,
dog den jobbiga jäveln knall och fall i min lägenhet!
Gafflar!
-Jag är ledsen. -Jag är också ledsen.
Jag vill inte bo i den här lägenheten, nån dog här, det är läskigt.
Det är inte första gången.
-Det har varit många dödsfall här. -Vad?
Jag kollade i kommunens arkiv innan jag flyttade in.
-Varför? -För att det är det första man gör.
-Nej, det är det inte. -Det var en halshuggning.
En kvinna blev uppäten levande av larver.
Enäggstvillingar sprättades upp till musik.
Ett rör exploderade och dränkte en hel familj,
-och så flera döda spädbarn. -Chester! Ät dina ägg.
Fyra kvävdes i det här hörnet.
Så jaga inte upp mig.
Hoppas att det räcker. Mr Moishe gillar squash.
Inte nog med squash.
Jag hoppar över den, så finns det åt honom.
Trevligt att vi alla är tillsammans igen.
Zelda, nej. Du har gråtit i två dagar.
Jag antog att bara Moishe kände honom.
Du måste ha stött på honom nån gång.
-Vi känner familjen från Catskills. -Föräldrarna.
Såg farfarn i duschen efter racketball. Skrynkligaste russin jag sett.
Och han har sett många.
-Kära nån. -Pratar vi om bar mitzvah-pojken?
Moishe ombads läsa en aliyah och
sa att han aldrig mött honom.
Det är inte många att välja mellan.
Man borde väl välja nån som känner en.
Det är trevligt att vara efterfrågad av nån. Vem som helst.
Vårt hus är så tomt nu.
-Abe och jag kommer snart och hälsar på. -På tisdag?
-Jag vet inte. -Onsdag? Jag ska laga min kål.
Det blir snart. Jag lovar.
Dina löften betyder inget. Det vet vi båda.
-Så låt oss bestämma dag. -Hallå?
Ungdomarna har återvänt.
Ethan, kom så får farfar ställa frågor.
-Jag såg Abe komma efter. -Hans arbetstider är så oförutsägbara.
Titta här. Allt är sig likt.
Den här är ny. Den gamla hade repor.
Jag minns när Ethan repade den.
-Akiva Bergman. Låter det bekant? -Nej.
-Ta din tid. Tänk efter. -Middagen är klar i köket, Ethan.
-Säg godnatt. -Godnatt!
-Godnatt. -Du kanske köpte en glass till ungen.
Det var så speciellt att det betydde nåt.
Jag köper inte glass åt småpojkar jag inte känner.
Det finns många skumma typer där, om ni fattar.
Vad menar du?
Minns du Daniel Sandberg med tjocka glasögon?
-Kom dit med sin mor. -Han kallades Danny Djupficka,
och bad pojkar gräva i hans ficka efter godis.
Det visste jag inte.
Sen var det Tom från Buffalo med långa luggen.
-Han kallades Tommy Smeka-Ändan. -Du hittar på.
Moishe, Shirley, minns ni Susie från Yom Kippur?
-Hej. -Hejsan.
-Vad har hänt? -Nån dog.
-Herregud. -Vem? Din man?
-Hennes rumskamrat, Jackie från Gaslight. -Fan. Jag kände honom.
-Vad hände? -Han dog, sa jag ju.
Ja. Förlåt.
Liksom många andra i min lägenhet. Chester har en lista.
-Fräcke Chester? -Abe, du kommer lagom till maten.
Såg du inte? Jag kom efter.
-Jo, men... -Låt oss äta, innan det blir kallt.
Jag fick stå där och se hissen ta dig upp till nionde våningen,
stanna, komma ner igen, innan jag kunde kliva på och ta den upp.
-Det är 27 våningar. -Du överlever, pappa.
Det är en familjär middag. Glöm bordsskicket och ta för er.
Tur att jag hann hit, för jag har en glad nyhet åt er.
-Låt höra. -Jag har utsetts...
Jag har utsetts till... Varför gråter Zelda?
Jag gjorde inte nog med squash och jag är så glad.
Vi klarar resten själva. Ta en rast.
The Village Voice har utsett mig, som ledande teaterkritiker,
att recensera en ny Broadway-musikal av vår egen Buzz Goldberg.
-Herregud! -Har Buzz en show? En riktig show?
Musikalen han har filat på hos Steiner i åtta år nu?
Rena framgångssagan. Den gick väldigt bra i New Haven.
-Buzz har fått bra skjuts, ursäkta vitsen. -Den var bra.
Vi har alla biljetter till premiären.
-Premiären! -Kul.
Abe, vilket kap!
-Jag har ju inget att ha på mig. -Jag är så stolt över Buzz.
Vi såg den på semesterorten 20 gånger.
Den där låten fastnar i huvudet.
Du var med i en version av Buzz show ett år.
På Steiner?
Jag spelade Clare Landsburg sommaren 1953.
-Han bytte ut dig, eller hur? -Nej, det gjorde han inte.
Jag var med ett tag och det gick bra,
sen lät jag en annan dam ta över rollen.
Men du kan inte sjunga och agera.
Inte dansa heller.
-Inte sjunga, agera eller dansa. -Hon är ingen Judy Garland,
-men gjorde sitt bästa. -Just det.
Jag är ingen Judy Garland, men vem är det förutom hon?
Du kom av dig en gång, minns du?
-Du kom inte ihåg din replik. -Bara en gång, Shirley.
-Jag hade sett den, jag kunde repliken. -Det gjorde alla.
-Publiken ropade ut repliken. -Jag fick inte sparken.
Har vi inte mer squash?
Och Joel, trots incidenten med hissen,
finns det en biljett åt dig också.
Två, om du vill ta med en vän.
Ja, Joel, ta med en vän.
Archie eller kanske nån annan.
Det finns ingen annan. En biljett räcker.
Jag ser dig som en i familjen och det är synd att du är ensam.
En bra flicka som jag ville
para ihop honom med, Lena Brofmann.
-Det blev en pojke. -Du jobbar fort.
Jag vill inte dejta en gravid frånskild kvinna.
-Hon är inte skild. Hennes man dog. -Alla dör.
-Kan vi byta ämne? -Jag är besviken.
Du har ju en äktenskapsmäklerska i familjen. Använd mig.
-Herregud, du har rätt! -Det står "Ring för att avtala tid",
men du behöver ju inte avtala tid.
Ge henne inte ditt kort.
Äsch, jag vet hennes namn och nummer.
-Byt namn och telefonnummer. -Vad är Joels typ?
Miriam var hans typ, men vem annars?
Vem? Lilla Molly?
Tänk 63 år som troende jude.
Brännboll? Jag skriver ner det.
Ska du göra en aliyah, gör på rätt sätt.
Kan ni sluta nån gång?
Rose!
Är min morgonrock i badrummet?
Rose?
-Rose! -Vad är det, Abe?
Jag trodde du letade efter min morgonrock.
Nej, Abe, jag ska gå till sängs.
-Rose! -Nej, din morgonrock är inte här!
-Nå, var är den då? -Där du lämnade den senast.
Du ser bedrövlig ut förresten.
-Tack, Groucho. -Jag skrattar inte. Det är inget nummer.
Snarare ett nationellt nödläge.
Men du ser strålande ut.
-Pigg och utvilad, vad är hemligheten? -Jag är 28.
Här.
Du ser ut som du gjorde i filmerna jag växte upp med. Hur gör du?
Jag tillbringar tid med frugan.
-Hur länge har ni varit gifta? -Inte min alltså.
Båda Grouchos föräldrar är döda.
Du kanske borde sova lite.
-Kan inte sova. -Min mamma har några piller.
Jag har gått igenom din mammas piller, hon har massor.
Hon gömmer dem på tre olika ställen. Det är därför hon har ett syskrin.
Jag hittade Jackies syster förresten.
Hon bad mig säga nåt vid minnesstunden.
Vad svarade du?
Jag kunde inte smita. Jag sa ja. Hur kunde jag neka?
Klarar du verkligen av det?
Jag ska försöka att inte sabba det helt.
-Vem fick dig att börja röka cigarr? -Vem annars? Chico?
Få lite sömn.
Lämna din öl.
-Din bror är storspelare. -Om man gillar underdrifter.
Hur mycket miste han?
Chico säger: "Räknar du ihop Harpos pengar,
är det vad jag har förlorat."
Ät fort, Ethan, vi har en stor, rolig dag inplanerad.
-Okej. -Blir det här halsbandet bra?
-Om du måste fråga... -Byter halsbandet.
-Får jag låna din banannål? -I mitt smyckeskrin,
men i så fall bör du byta ut dina körsbärsörhängen.
För mycket frukt talar om lättja.
-God morgon, Susie. -Ethan Simone Maisel,
rör på din tuchus! Jag menar det!
-Vi måste skynda! -Inte komma för sent till doktorn.
Vi säger inte att han ska till doktorn,
utan på äventyr i tunnelbanan.
Nu ligger korten på bordet.
Kom Esther, så lugnar vi din bror.
-Godmorgon, Susie. -Jag fick en blintz.
Nej, lämna mig ifred!
Sluta springa runt!
Jag vill inte gå till doktorn!
En av er måste stanna hos henne.
Va?
Jag kan inte ta med henne. Hon pratar bara om döden.
Jag kan inte ta henne till Village Voice.
Jag är fortfarande ny där, jag kanske får ett smeknamn idag.
-Nej. -Vi kör sten, sax, påse. Redo?
Ett, två, tre.
-Vem vann? -Ett ögonblick.
Till dig, miss Susie.
-Hallå? -Hej, Susie, det är J.J.
-Hörde du om Jackie? -Ja, jag hörde.
Jag bodde med honom, idiot.
Han lämnade några kartonger här.
-Vad är det i dem? -Vet inte, saker, skräp.
Vad ska jag göra?
Ska jag kasta dem?
Nej. Jag kommer förbi nån gång i veckan.
Men de tar upp plats.
-Du också. -Letar du efter en ny rumskamrat?
-Jag ska titta på teve. -Sten, sax, påse, hörni.
Var sak slår en annan. Det är en lek för barn.
Men om jag väljer hetta, så smälter saxen.
Och bränner upp påsen.
Hetta slår allt utom sten.
Hetta är inget val.
Vatten får saxen att rosta och löser upp pappret.
-Är saxen av mässing eller stål? -Ska vi singla slant istället?
Och dina hobbyer är stickning, stramaljbroderi och vävning?
Jag har en egen vävstol.
Vi sätter det i kolumn två.
Vi har pratat om det här. Avslöjanden efter vigseln.
Jag lovar, Amelia, vi ska hitta den perfekta mannen åt dig.
-Tror du det? -Ja. Det gör jag.
För när jag träffar en man vet jag inte vad jag ska säga.
Det gör inget. Han lyssnar ändå inte.
-Rose! -Ja, Susie.
Sidan är full.
-Vänd på den då. -På båda sidor.
-Och de andra sidorna? -Alla är fulla.
Då ska vi ordna mer papper.
Hälsa din mor att mötet gick bra.
Hon kan skicka checken till den adressen.
Okej. Tack.
Jag är så förhoppningsfull.
-Bra? Gick det bra? -Mycket bra.
Jag behöver gå till damrummet.
-Susie, kisspaus. -Jag har redan varit.
Rose, du får skjuta upp din paus lite.
-Du har fler giftaslystna. -Ännu en?
Två.
Ryktet om din skicklighet sprider sig som melankoli.
-Allt går så fort. -Det är spännande.
Du har redan lyckats med tre par den här månaden.
Tre matchningar, tre förlovningar, så förbålt mycket lycka!
Behärska dig. Vi är i en tesalong, folk lyssnar.
-Rose! -Vad är det?
Jag är uttråkad! Jag är hungrig, jag vill gå.
Jag jobbar, Susie. Vi går när jag är klar.
Jag hatar det här!
-Ge henne lite mer papper, va? -Visst. En liten fråga:
Vad gör hon här?
En herre dog i hennes lägenhet och hon kan inte gå hem.
-Blockerar han dörren? -Jag vet inte.
-Gå och hämta nästa anmälda person. -Självklart.
-Mirabelle, din tur. -Hon hämtar papper åt dig.
-Så du är äktenskapsmäklerska? -Det stämmer.
Tror du att det finns nån för skräckvisionen nyss?
Ja.
-Hon har puckelrygg. -Jag kan fixa det.
-Hur? Ska du förblinda killen? -Susie! Det gäller affärer.
Du är min dotters manager och har varit rörmokare,
så du borde förstå det.
Jag ska skicka skräckvisionen till min frisörska,
ge råd om underlagskräm, mascara, läppstift, deodorant.
Ge henne en gördel
så hon sitter rakt, och hon ska få en make.
För det finns nån för alla.
Varför tittar du på mig? Vad är det här?
-Jag beställde det åt dig. -Åt mig? Alltihop?
Ja.
-Bara vispgrädde? -Och en sked.
Bara äta det så? Utan nåt mer?
Just det.
Rose Weissman, jag följer dig till helvetet.
Det kommer inte att behövas. Hej.
Attans.
-Susie. -Förlåt.
Du måste vara Mirabelle. Jag är Rose. Vilken härlig klänning.
Vad kan jag hjälpa dig med?
'DE KOM, DE DANSADE' EM MUSIKAL SOM UTSPELAR SIG I BERGEN
-Det rinner svett nedför din hals. -Tyst.
Det är premiär. Skulle jag inte vara finklädd?
-Det är 27 grader varmt. Du smälter. -Tyst.
-Jag vill begravas i päls. -Kanske ikväll.
-Tyst. -Där är de.
Följ mig, allihop!
Herr Weissman, välkommen. Jag är Gerald, personalchefen.
-Era biljetter, sir. -Tack. Gillar du min cape?
Mycket snitsig.
-Frun, vill ni lämna in... -Låt henne behålla den på.
Säg till om ni behöver nåt.
Vi har visst fem platser på parkett och två på nedre raden.
-Varsågoda. -Ska vi sitta ihop?
-Inte med er? -Ja.
-Nej, nej. -Finns det ingen... Nej.
Kan vi... Jag vill gärna byta.
-Kan jag sitta med Midge? -Det vill jag göra.
Midge, ja? Ja?
Våra platser är mitt i femte raden, så...
Fan.
Det var signalen, kom så går vi in.
DÖDEN KOMMER FÖR ÄRKEBISKOPEN
EN HANDELSRESANDES DÖD AV ARTHUR MILLER
DÖDSKUL
Svävar jag på moln?
Jag vill se den om och om igen.
Och den där låten med full orkester.
Där har vi vår Buzz.
Han har ett stort leende på läpparna.
Det är han värd.
Jag minns för några somrar sen, det var så gulligt,
Buzz kom fram och sa... Kitty Carlisle Hart!
-Vad är det? -Vem?
Det är Kitty Carlisle Hart! Från Tell The Truth.
Det är min favorit-spelshow.
-Kitty! Vänta. -Buss på dem bara!
-Vänta, Kitty! -Hon?
-Finner du henne attraktiv?
-Rose, du behöver inte... -Strunt i det. Jag såg inte födelsemärket.
Vore hon attraktiv utan det?
-Susie syns inte till. -Bra.
Hon tog fram en påse Cheetos
och sa till alla som hyssjade att de snart ska dö.
-Där är de, rymlingarna. -Hej, Pauly.
-Hej, främling! -Hur mår du, Pauly?
Förkrossad utan er på semestern i år.
-Kanske nästa år. -Vad sägs om pojken?
Han har så stora drömmar, men vem vet...
"En drömmare är en som bara kan hitta sin väg i månsken." Oscar Wilde.
Och nu är jag en stor investerare i Buzz drömmar.
Pauly! Din pamp!
När man hör den stumpen, tar man fram plånboken.
Miriam Maisel, så tjusig du är!
Hej, Edie, kul att se dig.
Jag pratade precis med nån.
Du var stjärnan i showen ett år, eller hur?
Uppe i Steiner?
Clare Landsburg, sommaren -53 till er tjänst.
-Sen blev du utbytt, va? -Nej, jag blev inte utbytt.
Avskedad. Kalla det vad du vill.
Det var en rolig semestergrej jag gjorde ett år, inget mer.
Jag är ingen aktris.
Det vet jag nog. Jag var där.
Verkligen trevligt att ses, Edie. Hej.
Den där Kitty Carlisle Hart är rena Houdini.
Hon var på damernas, men när jag sparkade in dörren, var hon borta.
Men jag har hennes sko.
-Titta efter nån som haltar. -Han är ledig.
Vi pratar med honom medan vi kan.
-Där har vi honom! -Buzz, vi är så stolta över dig!
Jag älskade allt med showen.
Men den där karaktären, Iris, jag både hatade och älskade henne.
Tack, mrs Weissman. Abe, du tog inte med din presshatt.
Den passade inte med min cape.
Kul, va?
Fantastiskt.
Jag kände dig när du var en pisher.
Grabben som föll i sjön första dan, med en mikrofon i handen.
Jag gillar att göra stor entré.
-Är du glad, Buzz? Var glad. -Det är jag.
Det är mitt livs bästa kväll.
Hej, allihop. Hör ni mig?
-Ja. -Ja? Bra.
Tack alla för att ni kom ikväll, för att ni stöder vår show.
Det betyder allt för oss.
Men jag ska be kvällens verkliga stjärna att säga några ord.
Mannen som skrev musiken, librettot, verket, min vän och er,
Buzz Goldberg!
Tack, allihop.
En stor kväll.
Jag har inte andats sen ridån gick upp.
Bara andas, Buzz, andas.
Tack, Myron, för att du vägledde skeppet och lärde mig så mycket,
och tack till vår regissör, mr George Abbot.
Du har nog en framtid i branschen, sir.
Till min dramaturg och rumskamrat, Kevin, jag är skyldig dig allt.
Tack, Kevin.
Och till alla som inspirerat mig så mycket,
som har inspirerat showen,
min semesterfamilj från Steiner,
för ni är verkligen min familj.
Steiner!
Steiner! Hurra för Steiner!
Jag måste gå och skriva recensionen.
Gör det, vi ses där hemma.
Steiner! Hurra för Steiner!
Steiner!
Två gitarrer. Jackie skulle ha hatat det.
Hej.
-Har du varit på operan? -Ge mig Jackies kartonger, bara.
Det finns ett par till, men det här föll ur en av dem.
"Jacopo Dellapietra." Var Jackie i armén?
Vet inte.
-En Bronze Star? -Nån medalj.
Vem är Darla?
Abe Weissman, stanna där. Snurra 360 grader.
Inte alla kan föra sig i cape, min vän.
-Jag får det att se lätt ut. -Redo att jobba?
-Ja. -Ursäkta den tajta deadlinen,
-det är så det är ibland. -Jag stortrivs då.
-Jag är där nere om du behöver mig. -Okej!
Klart!
-Vad är detta? -Min recension.
"They Came, They Danced hade premiär i går kväll.
Er mor kanske gillar den."
-Det går inte att publicera. -Va?
En recension på 1 000 ord där det fattas 1 000 ord.
Jag kan lägga till några adjektiv.
-Abe, jag behöver detaljer. -Detaljer?
Om du tror att nåns mor skulle gilla showen, berätta varför.
-Behöver jag verkligen säga det? -Nej, jag vet,
men i det här fallet vill jag inte gå in på allt det där.
-Ursäkta? -Jag tror helt enkelt inte att detaljer
är vad folk behöver eller vill ha.
Jag vet inte om du har forskat i det här,
men jag tror att jag har rätt. Ja.
-Abe. -Okej, Gabe, så här är det.
Föreställningen var usel. Okej? Usel!
-Rena parodin. -Okej?
De tog en söt, charmig musikal skapad i Catskills,
där gästerna spelade rollerna, och alla var bra utom min dotter,
och gjorde den till en slätstruken, cynisk, svulstig,
tre timmars konstlad övning i meningslöshet.
Kostymerna, fruktansvärda, dekorerna, fruktansvärda!
Manuset, uselt.
-Det har en sång. -En sång?
Som de upprepar fem gånger,
för de vet att de bara har en bra låt.
De duperar publiken, Gabe, och det irriterar mig.
Bra! Skriv det.
Vi har känt den här grabben i tio år.
Jag såg honom falla i en sjö. Jag drog upp honom.
Det kanske var synd.
Mörk tanke, jag vet.
Vad sägs om att hoppa över detaljerna, och måla den stora bilden?
Dina tankar om allt som är fel med teatern av idag.
Var arg, var personlig.
Det var därför vi anlitade dig, för din röst.
Låt dem inte duperas.
-Är du okej? -Ja, jag bara...
-Jag kanske borde haft på mig nåt annat. -Som vad?
-Jag vet inte. En klänning. -Jag kan inte...
Jag försöker föreställa mig... Har du nånsin burit klänning?
-Självklart. Jag hur ju varit bebis. -Okej.
-Hjälplös, du vet. -Förlåt.
Jag var skitsöt i klänning.
Den här vägen, antar jag.
-Tog du fel på tiden? -Nej.
-Du har problem med tider. -Inte alls.
-Susie, tack för att du kom. -Javisst.
-Nancy, det här... -Du är Miriam, komikern?
Ja. Jag beklagar Jackie. Jag kommer verkligen att sakna honom.
Han skickade ofta tidningsurklipp om dig. Han var så stolt.
-Så rart. -Jag sparade två platser åt er, men...
-Var är alla? -Jag spred beskedet.
Jag gick igenom hans telefonbok, monsignoren ringde några samtal,
men det blev inte mycket respons. Ursäkta mig.
Han sparade mina tidningsurklipp.
Chester!
Vad fan?
-De har lökmackor. -Sätt dig.
Och andas inte ut.
Jag visste inte att Jackie tyckte jag var rolig.
Klockan är över tre nu, så vi borde nog börja.
Jag behåller den här.
Välkomna, allihop. Jag vill tacka er för att ni kom idag för att ta farväl av
Jacopo 'Jackie' Dellapietra.
Jag är monsignor Armanno Ricci från Jesu heliga hjärtas kyrka,
-som Jackie var så aktiv i. -Gick han i kyrkan?
Jag har känt Jackie sen han var liten,
och jag skulle ljuga om jag sa att vi inte
höll nattvardsvinet inlåst.
Många morgnar fann vi att det hade ersatts med Dr. Pepper.
Han var också den förste att hjälpa till.
Jag kan inte bevisa att det var han som byggde den nya krubbplattformen
när den gamla förstördes av vandaler, men det var säkert han.
Jag kan dela många historier om Jackie.
Men jag ska ge ordet till en väldigt speciell person,
nån som han alltid kallade en av sina närmaste vänner.
Susie?
Det är du.
Nej, en av hans närmaste vänner, sa han.
Det finns ingen annan Susie här.
Upp med tuttarna.
Hej.
Jag är väl Susie,
och Nancy bad mig säga nåt, så...
Skit samma. Följ mig.
Hej, Ursäkta. Det här går fort.
Vi ska bara säga några ord om Jackie Dellapietra,
tvärs över hallen i det tomma rummet för förlorare.
Jag kan inte prata till en tom sal.
Det är inte så han ska bli ihågkommen.
Eller bortglömd, för ingen kom.
Bara fyra personer.
Fyra personer att ta farväl.
Var fan var alla?
Om nån dör, går man väl på begravningen?
Det här var ju Jackie.
Han skadade aldrig nån. Han levde sitt liv och gjorde fina saker,
han renoverade min sjabbiga lägenhet.
Han satte upp gardiner, han målade, han lagade gryta,
han byggde vad fan det nu var för monsignoren där borta.
Tydligen brydde sig ingen.
Ingen la märke till det.
Fan, jag bodde med honom och märkte det inte.
Och vi sov väldigt nära varann.
Jag visste personliga saker om honom.
Han snarkade, han tålde inte vissa livsmedel.
Man sov för öppet fönster de nätterna.
Jag visste hans tvättdag, när han klippte håret,
men jag kände honom aldrig.
Jag visste inte ens att han stred i kriget!
Eller att han fått en tapperhetsmedalj.
Såna delar man inte bara ut.
Man måste bli skjuten, rädda nån eller spränga en stridsvagn.
En medalj är nåt stort!
Han samlade Bazooka Joe-serier,
han behöll de små avrivna biljetterna till operan.
Han hade en baseboll signerad av Babe Ruth,
kan ni fatta det? Han träffade Babe Ruth.
Han förvarade den i en skokartong, dumt nog, men han hade den.
Han levde ett helt liv och jag visste inget av det här.
Nyss fick jag veta att jag var hans vän.
Nej, en av hans närmaste vänner.
Jag hade en nära vän utan att veta det.
Och var fan är Darla?
Hon kunde inte ta en eftermiddag att hedra den man
som hon skrev 51 idiotiska brev till?
Med ett hjärta över varje "i".
Vad var så viktigt att hon inte kunde komma
och ta farväl av honom? Måtte hon vara död.
Vet ni vad jag verkligen inte förstår?
Hur är det möjligt att en man som har slitit hela sitt liv
knappt har råd att hyra ett hörn av min lägenhet i andra hand?
Han hade aldrig nån tur.
Han kunde aldrig spara pengar. Hur sjukt är det?
Och alla dessa hemska jävla skitstövlar i världen
som får allt serverat åt sig.
Den här killen kämpade i kriget! Han reste. Han vann en Lindy-tävling.
Jag visste inte att han kunde dansa.
Ofta verkade han ha svårt att gå.
Men han har ett första pris liggande i en illa tilltygad kartong
som han stoppade i ett hörn.
En mans liv i en sketen kartong, en väldigt bra mans liv.
Han förtjänade nåt bättre, men han städade och strödde sågspån
på spyor på Gaslight.
Så här kan det inte fortsätta. Okej?
Jag kan inte bara se samma sak hända nån annan stackare.
Så jag tänker ägna resten av mitt liv åt att hitta världens alla Jackie.
Dem man går förbi, som man inte ser,
som aldrig drar en vinstlott,
och jag ska se till att de aldrig hamnar i min jävla lägenhet!
Jag är väldigt ledsen för den här damen, hon var säkert också mycket rar.
-Boise, hur mår du? -Upptagen.
-Går det smidigare ikväll? -Hoppas det.
En korrekt spelordning?
Så inte Philomenas rigg orsakar fler skador.
Spelordning? Sexig ängel, sexig sovjetisk spion, det glada 20-talet,
Kleopatra, haremflicka, sexig sköterska, cancan-mademoiselle, uppstigande Venus,
sjömansflicka, kinadocka, Törnrosa.
Jag kan inte memorera det. Skriv ner det.
Jag tyckte mig känna igen blandningen av lekfullhet och intensitet.
Vad tusan gör du här?
Ursäkta, men vad tusan gör du själv här?
-Du måste gå. Jag ska ut på scenen. -Jäklar.
Strippar du nu?
Det där med Baldwin var tufft. Men du kan bättre.
Jag är komiker.
-Här? -Ja.
Jag ska ut på scen, och slipar och prövar mig fram än.
Så försvinn.
-Ska jag gå? -Ja.
-För jag skulle göra dig nervös. -Just det.
-Le inte, inte så. -Jag har en historia åt dig.
I high school, Mepham High, i Bellmore,
ute på Long Island, hade vi talarlektioner.
En dag ställde läraren mig framför hela klassen
och gav mig ett ämne. "Djurparker, bra eller dåliga?"
Jag skulle vara emot dem,
och fick fem minuter att framföra mina argument.
Jag kände att jag behärskade ämnet,
så jag började med att prata om
att djur inte ska vara i burar och att vi är de verkliga djuren,
när jag plötsligt fick ett suddgummi i huvudet.
Jag kollar vem som kastade det, och det var fan läraren.
Minst sagt förvånad fortsatte jag mitt lilla tal
med en mästerlig övergång till evolutionen,
och att vi är lika mycket djur som alla Guds skapelser,
om Gud finns.
Då fick jag ett jävla suddgummi i huvudet igen.
Så fortsatte det resten av talet.
Suddgummin, krita, pappersbollar, ett halvätet äpple.
Men jag går på ändå i mina fem minuter.
Sen frågade jag läraren: "Vad var det där om?"
Hon sa: "Mr Schneider", som jag hette då,
"jag lärde dig helt enkelt att ignorera distraktioner.
Det är ditt jobb att behålla fokus, och du lyckades."
Det framstod som rena larvet då,
men det visade sig vara en värdefull läxa.
Det förberedde mig för det jag gör nu.
Så, ikväll, mrs Maisel,
blir din version av suddgummin, kritor och halvätna äpplen,
att jag stannar och ser ditt gig.
Nej. Det här är inte Bellmore.
Allt är Bellmore.
-Mrs Maisel, dags att börja. -Det är nog dags att börja.
Okej, men sitt inte där jag ser dig.
Nu tänker jag definitivt sitta där du kan se mig.
Jäklar.
Mrs Maisel!
Hej på er. Inte många damer, men många herrar.
Jag är mrs Maisel, er värd och guide för kvällen.
Det är ett konstigt jobb jag har.
Jag är den som får män att skratta,
män som är här för att se kvinnor klä av sig.
Enklare för en man...
Och en svår balansgång för mig.
Men inte lika svårt som för Sandy,
vår strippande ormmänniska,
som använder en vaskrensare för att... Jag ska inte avslöja mer.
Men gå ingenstans förrän ni sett det.
Och vad ska jag prata om mellan strippor?
Baseboll? Kattungar? Farföräldrar?
Hur bibehålla en mans intresse
mellan en chokladmunk och en ostburgare?
Inte för att alla lyssnar på mig.
Ta de här killarna,
de ignorerar mig och pratar sinsemellan.
Vad pratar de om?
Sånt man kan vänta sig.
Jag hör dem, så jag ska återskapa samtalet.
"Vad är värre än att sitta fast i trafiken när man måste pissa?
Att Aristoteles brydde sig så mycket om åsikter
baserade på ovetenskapliga tankar." Nej!
"Jag tror att en person kan resonera logiskt utan vetenskap,
så jag försvarar Aristoteles."
"Du och din jävla Aristoteles! Du tjatar jämt och samt om honom.
Han tafsade på unga pojkar."
"Det var en annan tid. Tillämpa inte modern standard."
"Ursäkta, mrs Maisel, hur kan du veta allt det här?
Du verkar så tjejig med ditt smink, din frisyr och högklackat."
"Min far läste Aristoteles för mig som barn,
och jag tog till mig fakta om gubbstrutten."
Förlåt att jag avbröt er.
Tack! Vi ses om en stund!
TEMPEL SHEARIT ISRAEL
Nu när jag är här och ser lilla Akiva, vet jag fortfarande inte vem ungen är.
Inte jag heller.
Jag kommer sist. Det är bästa platsen.
Vilket mysterium.
Där är Stevie.
-Hon kanske inte kände igen oss. -Det gjorde hon.
Vet du, jag vill bara ha sagt
att det här, du och jag...
...jag är inte ute på marknaden nu.
Oavsett vad de har sagt, blir det inget.
Ursäkta, har vi ett problem här?
Nej, inga problem.
Så lämna min fru i fred.
Visst. Förlåt.
Och god Shabbos förresten.
Abe, märker du nåt konstigt här idag?
Inte alls.
Från diafragman, Moishe, från diafragman.
Vi kallar nu bimah till den sista aliyahn...
...David Ben Nasan.
-Vad tusan? -Han måste ha fattat fel.
Han har ett kort, det stod på kortet.
Mr Maisel, jag är Akivas mamma. Ursäkta missförståndet.
Det blev lite fel. Akiva talar otydligt.
Jag förstod att det var nåt.
Min son känner inte igen er överhuvudtaget.
-Hoppas ni inte övat för mycket. -Inte alls faktiskt.
Tack.
-Känner inte igen dig överhuvudtaget? -Den lilla skiten.
-Ska det där vara en röst? -Pappa!
Abe, rabbinen.
Nu förstår jag vad du menar.
Så det är inte bara jag.
Yasher koiach!
Akiva, du gjorde det jättebra.
Innan vi fortsätter med Hagbah,
berätta för alla här om din text ur Torah.
-Med ett ord, vad handlar den om? -Mod.
Ja, mod och tapperhet är intressant, Akiva, och mycket ädelt.
Men är det lika viktigt som lojalitet?
Jag antar det...
Pappa, vad har du gjort med rabbinen?
Jag har inte gjort nånting.
Men ingen är modigare än min farbror Saul.
Han hjälpte till att befria Auschwitz och äger nu tre restauranger,
med bordsservering.
Men man måste ha i åtanke hur viktigt det är
för en gemenskap som vår att vara lojala mot varandra.
Ja.
Har jag nåt på skjortan?
Skäms, Abe Weissman.
-Vad har jag gjort? -Stackars, oskyldiga Buzz.
-Vad gjorde du med Buzz? -Din make skrev ner hans show.
Han skrev hemska saker om den i sin farkakte tidning.
Det var pojkens livsverk.
The Village Voice är inte min tidning.
-Pappa, vad skrev du? -Jag skrev det jag såg.
-Schmuck! -Du borde skämmas, Abe Weissman!
Hör på.
Jag är journalist
och ibland är det mitt jobb att skriva en dålig recension.
Det är jag skyldig allmänheten.
Så snälla, visa lite respekt
och ge ordet åter till rabbin Huebsche.
Vad är viktigare, Abraham, dina läsare eller ditt folk?
Ja! Just det!
Undflydde vi Hitlers käftar för detta?
Förtal! Det var vad han skrev.
Lögner och förtal!
Vad är det för recension? Vad skrev du?
Här, läs själv.
Jag pratade med Buzz i går kväll och han var otröstlig.
Han önskade att han drunknat den dan.
Det hade han om jag inte räddat honom.
För att döda honom?
"Är att se They Came, They Danced att vara i helvetet?
Jag kände en ilska och förtvivlan som jag inte känt sen jag insåg
att den amerikanska drömmen kom med en enorm asterisk."
-Pappa! -Vadå?
Jag får betalt för att tala sanning, för att vara ärlig.
Var du lika ärlig när din dotter var med 1953?
En gång för alla, gott folk,
jag är ej Mary Martin, ej Jessica Tandy,
men jag var en hyfsad Clare som inte sabbade showen.
I musikteater är karaktärsteckning viktigare än teknik.
Du stod där och smuttade på champagne
och småpratade,
citerade Oscar Wilde, kramade Buzz, skålade för honom
medan du höll Kains kniv bakom din rygg!
Pauly, var inte så dramatisk.
-Är du den enda som kan tala sanning? -Sanning?
Inget i den hebreiska Bibeln säger
att Kain dödade Abel med en kniv. Så mycket för din sanning.
Jo, det finns det. I första Mosebok dödar Kain Abel!
-Det antyds att det var med kniv. -Vad säger rabbinen?
Enligt Torahn var Kain en som odlade jorden.
Precis, så det var med största sannolikhet en hacka eller en skärslev.
-Han bar inte kniv. -Inte för att du bryr dig,
men mina surt förvärvade besparingar är kaputt.
Du investerade lite grann, sa du. Överdriv inte nu.
Lite för pjäsen, mycket för mig.
Det var inget vidare.
Eller den kanske var bra?
Jag var snäll i min recension.
Jag använde mig snällt av showen
för att prata om rötan i den amerikanska teaterns själ,
istället för att lista alla fel.
-Sångnumren då? -Den har en bra sång, inte mer!
Man kan inte ha en musikal med bara ett bra sångnummer.
Varför är du på deras sida?
Karaktären du älskar att hata,
den oförskämda, beskäftiga kvinnan. Det är du.
-Ursäkta? -Hon hette Iris. Rose, Iris.
Hon smuttade sherry, gick till en spåtant, hade två barn.
Du förstör föreställningen och nu förstör du stackars Akivas bar mitzvah.
Jag önskar att jag inte bjudit dig, mr Weissman.
Det var många problem med din inbjudningar, grabben.
Måste du förstöra för alla andra?
En liten pjäs skadar ingen.
Jo, för där ute finns jättebra pjäser
som inte får de resurser de behöver för att bli sedda.
Vilka pjäser då?
Vad menar du?
Vilken är denna fantastiska pjäs utan resurser och pengar?
Det finns säkert tio pjäser därute som behöver resurser eller kanske 20.
Vilka 20 då?
Ger man till en sak, tar man från en annan.
Ska du säga, som förstörde alltihop i Catskills.
Vem sa det?
Göm dig inte! Vem sa det?
Sluta, allihop! Sluta.
Jag stör och är tydligen en folkfiende.
Så jag går, så att ni kan fortsätta med er ceremoni.
Men en sak bör ni veta allihop inför framtiden.
Ni är grodan, jag är skorpionen.
Jag sticker för att det är min natur.
Jag önskar att jag hade min cape.
Än sen om jag ställer krav?
Hur svårt kan det vara att ordna rumstempererat vatten?
Det är temperaturen i rummet.
Känner vi en mr Fibbi?
Vad är det för namn?
Det står: "16.30, mr Fibbi ringde, ringer igen."
-Jag känner inte igen det. -Zelda skriver aldrig ner förnamn.
Jag har ju sagt det åt henne.
Personalen verkade alltid så glad över att få sina misstag rättade,
det finns ett rätt sätt att skära en grapefrukt.
Gud skapade dessa segment av en anledning.
-Hallå. -Abe? Det är Asher.
-Asher, vilken överraskning. -Jaså?
Jag är förvånad över att du är förvånad.
Varför?
En vän skickade mig det där du skrev i The Village Voice.
Du recenserade en show, They Came, They Danced.
-Låter som rena smörjan. -Milt sagt.
Och så blev du lite nostalgisk på slutet
med den amerikanska drömmens asterisk,
vilket blev en bra övergång till nåt vi två gjorde på 20-talet.
-Min redaktör vill att jag blir personlig. -Säkert.
Men gillade han det faktum att du pekade ut oss två
som ena jävla lagöverträdare, Abe?
Vad pratar du om?
Det lilla fina stycket om konst och anarki,
där du så levande beskriver
hur du och jag satte eld på en offentlig byggnad!
-Det var åratal sen. Ingen bryr sig. -Jo, FBI.
-Vad? -De vill träffa oss
på sitt kontor nästa vecka.
-FBI har inte kontaktat mig. -Det gör de. Lita på mig.
Säg adjö till dina nära och kära och ta med din tandborste,
för vi kommer att sitta inne.
Ett helsike med min gikt!
-Vi ses i New York. -Asher...
16.30 MR FIBBI RINGDE. RINGER TILLBAKA.
Mr Fibbi.
För Jackie.
En man som inte gick med på vadsomhelst och som tyckte alla var dårar.
En man vars kärlek till lergökar summerade hans totala brist på musiksmak.
En man som lånade tio dollar av mig dagen innan han dog,
för han kände det på sig.
En man som kunde driva mig till vansinne mer än nån annan, förutom du.
En man som var min vän.
-För Jackie. -För Jackie.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson
Kreativ ledare Elsa Hallström