РАНІШЕ У СЕРІАЛІ...
Вітаю.
У нас призначено?
-Ні, на жаль. -Балакін.
Компанія Ленкова - незалежний бізнес. Як інші організації...
СТАУТ ВАЙН...
...озброєних неосвічених чоловіків,
заявляють, що мають зв'язки у Кремлі.
Роман Ленков має дитину і жінку у Кап д'Антіб.
Він буде там через місяць.
-Вони пропонують нам Ленкова. -То... це не Росія?
-Ти заміниш Генона? -Що?
Якщо держсекретар піде на довгу прогулянку, значить, це маєш бути ти.
-Згода. -Згода.
-Прем'єру це не сподобається. -Він зрозуміє.
Президент воліє якнайкраще для Великобританії.
Він справді вважає, що арешт маловідомого російського мафіозо
є достойною відповіддю на смерть 40 військових?
-Що він сказав? -Я стояла мовчки, як клята дурепа,
а Генон проїхався трактором по мені.
Треба подзвонити Деннісону і розповісти про статус.
Ти можеш подзвонити вранці.
ДИПЛОМАТКА
Посол?
Сталось щось дивне. Ви говорили з прем'єром вчора?
-Про арешт Ленкова. -Так.
-І він був незадоволений? -Так.
А на світанку він полюбив новий план.
-Справді? -В захваті.
-Арешт однієї людини. -І без вбивства купи росіян.
Дивно. Ні?
Він сказав, що я оганьбилась, коли підняла це питання.
Пам'ятаєш, ти сказала йому, що я допомагав йому
стати великим державним діячем?
-Чого я точно не хотів. -Гарно сказано, так?
Гарно.
Гадаєш, він дійсно в це повірив?
Можливо.
Ройлін сказала, що його справжня проблема - це вибори в Шотландії.
Позачергові.
-Так. -Арешт допоможе йому?
Судовий процес поверне Британію на світову сцену.
Це непогано.
Це чудово.
Це відверне нас від війни з Росією.
Ми з Геноном поїдемо до Парижу, поговорити з французами.
Стосовно арешту?
Так. Прем'єр-міністр хоче задіяти британський спецназ.
Фотосесія.
Наші військові у повній амуніції передають Ленкова правосуддю...
Французи розлютяться.
Так. Тобто, вони зрозуміють згодом.
-Привіт. -Привіт.
-Хочете до Парижа? -З вами?
На жаль, ні. З... Ми не маємо мати стосунку до цього.
А ми маємо.
Ану Капур.
-З міністерства закордонних справ? -Так.
Маленький хлопчик боїться власної тіні?
Він не маленький.
Навіщо мені їхати до Парижу з ним?
Генон не вважає, що запит мають робити вони з Деннісоном.
-Краще ви. -Разом з Ану?
Можливо, він прагне більшої присутності американців
і меншої британців, бо Франція відреагує.
Я дам вам інформаційний бюлетень для Фурньє, яка вас зустріне.
Міністр внутрішніх справ.
Я маю повідомити Деннісона.
-Можу я. -Я щойно була там.
Розповідала йому про це. Що він і Генон їдуть до Парижа.
Гаразд.
Трохи дивно, що зараз не він, а я займаюсь цим.
І я навіть не подзвоню йому?
Справді?
У вас соціальна вечірка з представниками
Національної федерації організацій рибалок.
-Привіт. -Як справи?
-Гел Вайлер. -Ленґлі...
Звернуло увагу.
-Гадаю, він може бути корисним. -Продовжуй.
Він може дати багато інформації.
З багатьох питань.
Ейдро.
Він працював з хлопцем на ім'я Л'юіс Куейтон.
-Вони зустрілись в посольстві. -Ясно.
Є думки, що Куейтон співпрацює з саудитами.
Неофіційно. Він прийшов у посольство, аби поговорити...
-Гела Вайлера використовувати не можна. -Кілька розмов.
-Нічого складного. -Ні.
-Чому? -Не важливо.
-Дякую за... -Пані?
Чому?
Посол у короткому списку.
-Вона чи він? -Вона.
-На яку посаду? -Дуже високу.
Яку вона не отримає, якщо її чоловік буде агентом ЦРУ.
Поговори з Хейфордом. Скажи, я дозволила тобі розповісти.
Руки геть від Гела.
-Привіт. -Привіт.
Я дам вам копію звіту про діяльність Ленкова в Малі.
Держдеп дещо оприлюднив.
-Гаразд. -Коли розмовлятимете з французами,
нагадайте їм, як їх осоромили найманці Ленкова в Малі.
Я подзвонив до офісу Деннісона
і пояснив, що вся угода
з Геноном потребує когось не такого важливого. Тому ви з Ану.
А Деннісон сказав, що Генон вже дзвонив
і йому не сподобались думки Генона з цього приводу,
тож він поїде особисто.
З вами.
Гаразд.
-Привіт. -Боже. Я... Я не...
-Вибачте. -Все гаразд.
Я збираю її... Мене попросили спакувати посла.
А ви їдете? Я можу спакувати вас обох.
-Куди? -До Парижу.
Не знаю, можливо.
У неї зустріч з міністром внутрішніх справ.
Це занадто для міністра.
Вечором буде щось на кшталт заходу.
Вона завжди носить чорне. Офіс сподівається на щось більш яскраве.
-Їй це не сподобається? -Вона її не одягне.
-Який там дрес-код? -Я не певна щодо опису,
але, вочевидь, міністр закордонних справ одягне вечірній костюм.
-Привіт, ти готова? -Сідай.
-Зробила бутерброди? -Ще ні.
Можемо з'їсти щось і повернутись сюди.
Не можеш три секунди посидіти?
У мене шлунок бурчить.
Біллі Апіа просила, аби ти розповів мені про посла і короткий список.
Посада держсекретаря?
Ні.
Віце-президента.
Добре. Шикарно.
-Чому ти дивний? -Вона сказала, аби я тобі розповів?
Так.
Віце-президента звільнять. І вони можуть взяти Кейт.
Дуже скоро.
Так.
Про це відомо шістьом людям. А тепер і тобі.
-Хвилювався, що я розбазікаю? -Ні.
А чому ти в курсі?
-Ти один з шістьох? -Тепер вже сімох.
Але чому?
Бо вона ще не готова до посади.
Вони хочуть, аби ти допоміг.
Так.
Це чудово!
Я дуже зголоднів.
Мої вітання.
Я би повернувся до Вашингтону.
Якщо все складеться.
Коли?
Не знаю.
Тиждень, місяць, рік?
Ні. Можливо, чотири місяці.
Якщо все добре.
Розумієш, їй геть не подобається ідея.
Я чула, вона була у сірому костюмі.
-Посол. -Так.
Твоя робота?
Я дав їй костюм, не обручку.
Ти попросив мене не їхати до Каїру.
Я не планував це заздалегідь.
Зіпсувати мою кар'єру?
Вибач. Якщо ти вважаєш, що був якийсь спосіб, я би ніколи...
Ти хотів повідомити всім про стосунки, які скоро закінчаться.
-Може, присядеш? -Навіщо ти так?
Вони не закінчаться!
-А я вважаю, щойно закінчились. -Ейдро.
Говарде, принеси звіт за вівторок. Хочу обговорити його з тобою.
Ейдро.
Вийди з мого кабінету негайно.
Не думаю, що на цьому ми зупинимось, але варто обговорити перш ніж...
Перепрошую, я не можу говорити про це при вас.
Дарія дзвонила мені, а я не передзвонила. Двічі.
-Нехай Джил їй подзвонить. -Джил зайнята.
Ти також.
Джил намагається відновити нашу дипломатичну місію в Афганістані.
Джил намагається витягти людей.
Робить все, що мала робити я.
-Хочеш, аби я подзвонив Дарїї? -Не в цьому справа.
-Тобто так, але... -А в чому справа?
Я її кинула.
Як і всі інші з усіма демократично налаштованими афганцями
в усі часи.
Ти була її кураторкою? Вона знає, як подавати заявку на грант.
Вона його не отримає.
-Усі зайнялись іншим. -Так.
Хочуть уникнути збройного конфлікту між Росією й НАТО.
Ти розкидаєш це повсюди.
-Я — ні. -Так.
Вони викинуть нас, коли зрозуміють, що ми все бруднимо.
Не варто тобі їсти погані британські круасани,
завтра будуть справжні.
У твоєму паризькому будуарі.
Знаю, але мені подобається британська версія.
В них багато хлібу. Смачно.
Ми з Пенсі спакували тебе.
Для Парижу.
Добре. Дякую.
Вона прийняла кілька сміливих рішень, в які мені довелось втрутитись.
-Правда? -Так.
Червона сукня.
-Заради бога. -Чому ні?
Для міністра внутрішніх справ? Червоний не варіант.
Я думаю, це на бал, на який ти підеш з Остіном Деннісоном.
Це не бал.
Так. Довга сукня.
-Червона? -Так.
Я сказав їй покласти чорну.
На випадок, якщо ти захочеш скинути оберти.
Це ж не випускний, я можу бути в костюмі.
Я би не заходив так далеко.
Що це зараз відбувається?
Зі мною? Нічого.
Буквально нічого.
Гаразд.
Я спакував твою валізу.
Тебе ніхто не просив.
Франсіс йде на виставку квітів в Челсі аби обрати цибулини,
просила сходити з нею.
Не ходи.
Мені більше немає чим зайнятись.
Це не те, що я мала на увазі, коли казала, що ми знайдемо тобі справу.
Ти про що?
Ну, не знаю. Я ще не продумала всі деталі.
У мене зараз голова іншим зайнята.
Ти хочеш поїхати?
-До Парижу? -Так.
Аби тримати язик за зубами в Парижі замість Лондона?
Геле.
Сидіти в номері, щоб трахнути, коли повернешся?
Хіба це так погано?
Ти одягнеш червону сукню?
Не хочу, аби ми перетворились у дивну пару, що хоче зберегти стосунки,
сподіваючись на майбутнє.
-Це була твоя ідея. -Поїхати разом.
Але не в червоній сукні.
Не дуже приємно.
Я знала, що це погана ідея.
-Яка? -Ще одна спроба зберегти шлюб.
Пішла ти, Кейт.
Я серйозно.
Не знаю, як нам врятувати цей шлюб, але такого ми раніше не робили.
Звичайна ввічливість передбачає, якщо ми хочемо спробувати, аби це спрацювало,
тобі не варто кричати «розлучення», щойно я відкриваю рота.
Ти кажеш дуже дурні речі.
Це був жарт.
Не смішно.
Я мала виступити з промовою у Чатем-Хаус.
Але через поїздку до Парижу я не зможу.
Ти маєш сказати, що пишаєшся мною, бо я погодилась виступити.
-Я ненавиджу промови. -Правда?
Я погодилась, бо послухала тебе.
Це все змінює.
Ти зроби це.
Виступи.
Ти чудово впораєшся. Це підвищення.
Ти цього не хочеш.
Насправді хочу.
Я робила те, що добре вміла, коли послом був ти.
Тебе це не лякало, ти був у захваті.
Я намагаюсь бути на висоті ситуації.
Ти намагаєшся мене втішити.
Можливо. А працює?
Так нечесно.
Але працює.
Ти не можеш мене підкупити промовою у Чатем-Хаусі.
Але я бачу очевидний доказ протилежного.
Робоча назва «Звернення до терористів»
протирічила американській політиці,
тож я звернулась до піарників, які обрали «Головне — комунікація»
Що це?
Промова у Чатем-Хаус.
Вона починається із загальної ідеї, що головним є комунікація,
а потім будуть конкретні приклади розвалу СРСР та перемовин щодо Боснії.
Ронні, вона їде до Парижу. Вона не виступатиме в Чатем-Хаус.
Ні, він виступатиме.
М-р Вайлер.
Тому це повернули до вашого розкладу. Він хоче порушити «Правило Чатем-Хаус».
Попросив мене відправити копію Біллі Апіа.
Я не хочу цього робити, якщо вам не подобається назва.
Пані, це непорозуміння.
Я візьму відповідальність на себе.
Я відволікся на Парижі та на інших справах.
Хтось подумав, що буде слушно,
якщо вашу промову дасть м-р Вайлер.
Промову у Чатем-Хаус.
Так. Це була я.
-Пані. -Гел схожий на скакового коня.
Має бігати, або зруйнує стайню.
Вам відомо «Правило Чатем-Хаус»?
Все, що ви скажете, може бути цитовано,
але тільки на умовах анонімності.
Це погано для побудови публічного іміджу.
Гаразд.
М-р Вайлер попросив порушити правило Чатем-Хаус для виступу.
Ясно.
Попросив відправити текст промови Біллі Апіа.
Дякую.
Пані, час їхати.
Людину, яка мала виголосити наступну промову раптово викликали.
Спробує якось її замінити
її чоловік, посол Гел Вайлер.
Дякую.
ЧАТЕМ-ХАУС
Ми почали переговори щодо Боснії
за кілька днів після того, як Сульджич почав бомбардування,
що ледь не вбили жінку, яка зараз є моєю дружиною.
Мені довелось провести більше годин за зачиненими дверима з цією людиною,
ніж у лікарні з Кейт.
При першій зустрічі я відмовився потискати йому руку.
Хід новачка.
Через це мир був укладений на рік пізніше.
Комунікація - це не головне.
Дипломатія не відчиняє двері помахом руки.
Дипломатія ніколи не працює.
Ніколи, в біса, не працює.
Дипломатія - це 40 днів та ночей в номері готелю у Відні,
коли ви слухаєте ті самі порожні заяви.
Потім знищуєте міні-бар.
Це отримання відмов раз за разом, раз за разом.
Відповідь буде «ні», тож не зупиняйся, коли її почуєш.
Попроси мене вийти, так ми піднімемось на вищий рівень.
Згадай, що мене прислали сюди як образу для вас обох,
але, можливо, ти будеш вище цього.
Дипломатія ніколи не працює.
КОМУНІКАЦІЯ - ГОЛОВНЕ
До певного часу.
Я віддав 30 років свого життя заради двох миттєвостей.
Коли вороги стоять на просякнутою кров'ю землі
і потискають руки.
Я би віддав ще тридцять.
На другому раунді переговорів з Сульджичем
я потис йому руку.
За п'ять років потому він став втомленою людиною, що прагне миру,
і разом...
ми закінчили війну.
Одна з найбільших дурниць міжнародної політики полягає в тому,
ніби, починаючи перемовини з ворогами, ви визнаєте їх легітимними.
Говоріть з усіма.
Говоріть з диктатором та військовим злочинцем.
Говоріть з нікчемою трьома рівнями нижче за вас, який лютує, що має сісти
на заднє сидіння другої машини і готовий все кинути.
Говоріть з терористами.
Говоріть з усіма.
Зазнавайте невдач знов і знов.
Причепуріться, і знов зазнавайте невдачі. Бо, можливо...
Можливо.
Так.
Я би хотіла вам допомогти.
На жаль, мушу сказати, що виконати ваше прохання неможливо.
Чому?
Наш уряд не готовий до посилення напруження в стосунках із Росією.
-Наш також. -Звісно.
Але ми сподіваємось відіграти ключову роль
у закінчені регіональних конфліктів Росії.
Ми витратили багато часу на побудову мостів між сторонами.
Ми отримали чіткий сигнал, що це не надмірно розлютить Москву.
Навіть якщо приватно Москва може зітхнути з полегшенням,
її публічна реакція навряд чи буде такою самою.
Найманці Ленкова підставили ваших військових у Малі,
звинувативши їх в різанині замість себе.
А зараз, схоже, вони підставили Іран, аби тих звинуватили в атаці на британців.
Як це може бути нецікавою пропозицією?
Якби ми отримали гарантії,
що Москва не засудить арешт,
то ви би розглянули нашу пропозицію більш серйозно?
В такі часи ми би хотіли, аби ви залишились членом Європейського Союзу.
Тоді б, імовірно, ми б знайшли спільне рішення.
Боюсь, одна Франція, маючи найглибші співчуття до вашої втрати,
все одно відповість «ні».
-Надихаюча промова. -Дякую.
-Раді вас бачити. Дякую. -М-р Вайлер.
-Вітаю. Велична промова. -Бачу, ви здивовані.
Прекрасне звернення. Вражаюче.
Дякую. Тут чудова публіка.
Не могли б ви приділити мені трохи часу?
Авжеж.
Боюсь, не в цьому місці.
Пошукаємо щось поїсти?
Я маю повернутись до готелю і попрацювати.
Гаразд.
Ми знали, що це марне витрачання часу,
але я б допомогла, якби повернулась до Білого дому,
і повідомила, що зробила все, що могла.
-Все чи ні? -Думаю, я мала невдоволений вигляд.
Від якого, як відомо, тремтить земля.
Але, якби у мене була можливість, не знаю, говорити...
Вона не збиралась йти обом нам на зустріч,
як ти і сказала на вході.
Шукала можливість нагадати мені за Брексіт.
-Тет-а-тет вона погодиться. -Чудово.
Ти можеш відвести її вбік на сьогоднішній події і домовитись.
Не я, а ти.
Я перервав тебе.
А потім похитав головую, дорікаючи.
Жінки від такого лютують.
Вона також це помітила.
Не потрібно про це згадувати,
але у вас виник негласний зв'язок на ґрунті спільного роздратування.
Стосовно мене.
Ходімо щось поїмо.
Не думаєш, що це надто просто?
Я... Що?
Я зайду туди, переведу погляд договори і скажу: «Чоловіки».
А вона така: «Розумію, Боже мій».
-Коли ти так кажеш... -А як я маю казати?
Ми, як і США, більше не маємо голосу в ЄС.
Ми розуміли це, коли пішли на Брексіт,
обравши один з найбільш саморуйнівних кроків в сучасній історії.
І тепер у вас немає своїх вух, очей та оратора.
В ЄС?
Так.
Ви не були нашими ораторами.
У твоїй присутності так ніхто не казав?
Можливо.
Більше ми не є цим вікном для вас.
В Європу.
А Франція могла б стати.
Я не створюю велосипед.
Рейберн згадав про це у виступі кілька днів тому.
Так.
Тож вони не робитимуть чогось для нас,
вони зроблять щось для нового «мовчазного партнера» — вас.
Продовжуй.
Що?
Я чекаю на лавину невдоволення через незгоду в поглядах.
Ні. Думаю, ти маєш рацію. Тому я погоджуюсь з тобою.
Отже... заперечення гучне та несамовите,
а згода найкраще втілюється в тиші.
Я їла.
Ти робиш це без їжі.
Я знаю, коли ти згодна, бо тоді ти йдеш геть мовчки.
Неправда.
Правда.
Це жахливо.
Це мило.
Коли знаєш, що відбувається.
До того буває незрозуміло.
Ти колись був підлеглим?
Я знаю відповідь.
Я читала про тебе в інтернеті. Не був.
Схоже, ні.
Ти переходив з однієї керівної посади на іншу.
Підлеглі вчаться говорити швидко
та спрощувати вирази у фрази, які хтось здатен запам'ятати в туалеті.
Чудово. Я це запам'ятаю.
Це правда. Ніхто не хоче чути звіти. Доводиться переслідувати їх в туалеті.
Особливо, якщо це стосується жінок, яким варто припнути язика.
Це марнота.
Вибач, це Гел.
Будь ласка.
Привіт.
Як пройшло?
Очікувано.
Сьогодні вечором зробимо до неї другий підхід.
А як твоя промова?
Добре.
Нестандартно скромно.
Маєш рацію. Чудово пройшло.
Я... Там був цей парламентарій-консерватор.
Підійшов до мене після промови, дуже хотів поговорити.
-Зустрінемось випити з ним вечором. -Хто це?
Мерріт Гроув?
Грейв чи Гроув?
Ти з ним зустрінешся?
-Він сказав терміново. -Геле.
Він хотів поговорити з тобою, але тебе немає.
Якщо він хоче поговорити зі мною, то не аби почути мою точку зору.
Йому потрібен представник президента Сполучених Штатів.
Видихни, будь ласка. Я сказав йому. Саме це.
Я сказав: «Слухай, я в біса ніхто. Я "дружина" посла».
Запропонував йому зателефонувати Біллі,
-але він відмовився. -Скажи, що ти цього не зробив.
Не зробив. Він не захотів з нею говорити.
Скажи, що не пропонував подзвонити керівнику апарату Білого дому
тому, хто підлестився до тебе на вечірці.
-Кейт. -Скільком способами ти збираєшся...
-вихлятися хвостом перед Біллі Апіа? -Я сказав двічі і повторю ще раз,
він не захотів говорити з Біллі.
Тебе цікавить посада держсекретаря.
Що?
Ти сказав мені здати його.
Напоумив мене знищити бісового держсекретаря.
Ось чому?
-Ти хочеш стати держсекретарем? -Господи.
Я на посаді віце-президента, аби тобі було чим зайнятись,
доки не знайдеш кращої роботи?
-Це маячня. -Послухай мене.
-Ти не зустрінешся з ним. Зрозумів? -Ні.
Не зрозумів. У такому випадку я виглядатиму як помічник.
-Як його ім'я? -Мерріт Гроув.
Мої люди подзвонять йому та скасують зустріч.
Ти йому не дзвонитимеш. Ти не дзвонитимеш нікому. Чуєш мене?
-Знаєш що, Кейт? -Нікому.
Тепер ми подружки.
-Дзвониш потеревенити? -Гаразд.
З тобою все гаразд?
Хто такий Мерріт Гроув?
Парламентарій.
Торі. Можна описати як невблаганного консерватора.
Ми назвали його старим.
Ви працювали з ним?
-Мимохідь. -Гаразд.
-Ви хворі? -Ні.
Гел зустрів його на заході і намагався зв'язати з Білим домом.
Гроув хотів говорити з президентом?
Не знаю. Хотів поговорити з кимось негайно,
і Гел запропонував керівника апарату Білого дому,
що, вочевидь, навіть м-р Гроув сприйняв як абсурд.
Тоді Гел запропонував самого себе.
Я не побачусь з ним кілька днів. Я в Парижі.
У Гроува завжди термінові справи. Він трохи істеричний.
Мені його відштовхнути чи послати когось поговорити?
Звісно. Делегата.
-Я не зіпсую стосунки? -Ні.
Хай щастить у Франції.
Перепрошую, я... Мені треба трохи прогулятись.
-Можемо прогулятись разом. -Тобі не обов'язково.
Звісно.
Я не те мала на увазі. Я...
Ходімо.
Воррене, ми поговоримо на ходу.
Все гаразд?
Я в нормі. Не турбуйся. Це...
особисте. Байдуже.
Я не хотів втручатись.
Ти не втручаєшся. Поруч з тобою я не контролюю емоції.
Нам треба поговорити про французів.
Це так виглядає втрата контролю?
-Ти так не вважаєш? -Ні.
Ось коли ти забігла спітніла в мій кабінет і командувала,
-то було схоже. -Боже.
Нагадую, я тебе розшифрував.
Я сильно пітнію.
Це не пов'язано з моїм емоційним станом.
Мій шлюб підходить до кінця.
Знов.
Я думав, це вже почалось.
Почалось, але потім...
припинилось.
Боже.
Мене знудить.
Я не гулятиму вздовж Сени і жалітимусь тобі про мій шлюб.
Це як...
-Ми можемо постояти. -Ні.
Пропоную тобі зняти з душі камінь,
бо в зв'язку з твоїм емоційним станом ти знов почала пітніти.
У мене відчуття ніби зупинитись,
дати стосункам усі можливі шанси. Правильно?
Це бісове визначення праці всього мого життя.
Немає про що розповісти вголос.
Звісно.
Але в деяку мить...
Я кляну себе за те, що не вивчила урок, який проходила вже тисячу разів.
Ні.
Ось і зараз я вважаю себе дурепою.
Можливо, ти просто порядна людина
в часи, коли порядність втратила свою значущість в очах суспільства.
Вочевидь, лише стоячі місця.
Я пришлю вам кліп.
Маю йти.
Гаразд.
-Вона дзвонила вам? -Так.
Роздратована?
Вона намагалась стриматись.
Імовірно, їй замало кофеїну. Це недолік країни.
Я зустрінусь з чоловіком із Чатем-Хаус.
Ронні піде зі мною і робитиме нотатки, наче це справа посольства.
-Справді? -Це ж найкращий спосіб навчання, так?
Може, я також піду, аби ви могли трохи відволіктись?
Пане, у мене був поганий день. Можна я просто відповім: «Ні»?
Думаєте, п'ять хвилин спілкування знищать республіку?
Гаразд. П'ять хвилин.
Вся ця установа... прозора.
Зумисно.
Люди приходять, лишивши свої партії зовні.
Я йду в літературне суспільство, поговорити про вирішення конфліктів,
попиваючи старий і не дуже добрий портвейн,
і хтось підходить поговорити.
Ми ж цього хочемо, правда?
Ви дуже розумний і одного дня станете тут головним,
але Арчібальд Довгоносий не скаже жодного слова,
коли 12-річна Ронні буде робити нотатки.
Існує межа.
Все прозоро, але вона існує.
І коли ви за неї переступаєте,
всім іншим з нас доводиться вас втримувати.
І тоді такі як Ронні мусять сидіти на зустрічах і робити нотатки,
аби довести світові,
що Білий дім — не та організація, де можна оплатити послуги.
Гадаю вам варто трохи подумати і вирішити, чи ви дійсно хочете натякнути,
що я торгую своїми зв'язками, Стюарте.
Я сказав йому не приходити. Але він просить п'ять хвилин.
Мені дуже шкода. Я можу спробувати все скасувати.
Не турбуйтесь про це.
П'ять хвилин і він піде.
Згода. Нехай щастить.
Дякую, пані.
Пані посол?
Можете переказати міністру закордонних справ починати без мене?
-Звісно, пані. -Дякую.
Рада вас бачити.
Рада, що ви змогли прийти.
-Можемо ми поговорити хвилинку? -Звісно.
Я приходжу сюди на заходи і приділяю кілька хвилин одній з них.
Намагаюсь ставитись до них як до окремих особистостей.
Не як до натовпу.
Він сам коронував себе.
Наполеон.
Що суттєво спростило справу.
Дійсно.
Ви попросите мене про послугу.
Яка, без сумніву, спростить моє життя.
У вас не виникло нових думок щодо пропозиції?
Виникли. Проте цей запит Британії не такий, як ви змалювали.
Чому ні?
Зазвичай, арешт на французькій землі виконує французька поліція.
Лондон попросив, щоб очолив операцію британський спецназ.
Їм потрібно помститись за 41 моряка, які загинули.
Британський спецназ вийде на місце, коли Ленкова братимуть під варту...
це початок.
Цей дуже незвичний запит...
був переданий нашим давнім і добрим другом, Сполученими Штатами,
і ми його задовольнимо, хоча й неохоче.
Ми це цінуємо.
Але дехто може здивуватись, що нинішня американська адміністрація,
після демонстративного проголошення відмови від минулого,
настільки сильно проштовхує позасудове знищення людини.
Ми говоримо про арешт.
Мої колеги з розвідки повідомили мені,
що британці не мають наміру дозволити Роману Ленкову вийти живим.
Ми вітаємо вас з поверненням 26 скульптур.
Британія піде слідом.
Я дуже перепрошую.
...щодо вашого стремління до лідерства? Це вже в минулому?
-Вибачте. -Гаразд.
Кейт?
Пані посол.
Вона погодилась.
Вітання.
Вони... Там нагорі є шампанське. Можливо, тост...
Мені не дуже добре. Я повернусь до готелю.
-Я тебе проводжу. -Все гаразд.
Кейт.
Заступник голові місії шукає міс Парк, вона є?
Неймовірно.
Можете попросити її передзвонити нам, коли вона зможе?
Нічого не вийде.
Можливо, вона захворіла? Вона не відповідає на наші дзвінки.
М-р Вайлер?
Вам варто дати мені пів години з ним.
-Дозвольте, поясню. -Ні, пане.
Йдіть, скажіть йому, що я йду.
Посол...
Посол втрачає глузд, щойно я відкриваю рота.
-Не кажи, що це лякає тебе. -Геле.
Вона переконала тебе, що я мавпа з гранатою,
але іноді вибачення - це просто вибачення:
«Я збирався купити вам випивку, але не можу. Вибачте».
-Я куплю йому два напої. -Від тебе він не хоче.
Ти працюєш на Держдеп, купиш йому погане каберне. Двічі.
М-р Гроув, я Ронні Бакхерст, я працюю зі Стюартом Хейфордом.
-Він говорить по телефону. Зараз прийде. -Хто?
Стюарт Хейфорд. Заступник голови місії в посольстві США.
А де Вайлер?
Посол - м-с Вайлер. Вона попросила Хейфорда зустрітись з вами.
Ні.
Я би хотіла побути на самоті.
Принаймні, візьми моє пальто. Холодно.
Я в нормі.
Я бачу.
Гаразд, дай мені твоє бісове пальто.
-Ви дурите мене? -Що...
Просите про арешт, коли це має бути вбивство?
Не маю жодного уявлення, про що ти кажеш.
Вбивство Ленкова.
Французьку поліцію проінструктували не заважати,
поки британський спецназ проведе операцію в стилі бін Ладена
зі знищення Романа Ленкова.
-Це абсурд -Це заплановано.
-Ми не вбиваємо людей. -Ми також.
Але іноді вбиваємо.
Троубрідж не став би. Це б знищило його уряд.
Чому?
Якщо він може арештувати Ленкова,
дізнатись, хто його найняв, і покарати винних,
тоді це чогось вартує.
Мертвий Ленков нічого йому не дасть.
Він сказав, що арешт - це надто повільно.
То віддав наказ на вбивство?
-Вочевидь. -Ні.
Хіба що він...
-Що? -Є виключення.
В рамках закону про розвідку. Але це... Це вимагає дозволу.
-Він ухвалив. -Він не може.
-Потрібен дозвіл та підпис. -Чиї?
Мої.
Можливо, я пропустив запит.
Не стануть посилати запит на вбивство поштою.
Запит на якусь зустріч, де б я міг це дозволити.
-Це твій робочий телефон? -Так.
-Який видав уряд? -Якщо прийде, це сюди.
-Дай мені. -Лише одну секунду.
Що ти... Що ти робиш?
-Воррене! -Якого біса?
Мертвий Ленков - це добре лише для тих, хто його найняв.
Якщо прем'єр-міністр Нікол Троубрідж хоче, аби Ленкова вбили...
То Троубрідж його і найняв.
Я чекав на м-ра Вайлера.
Я не хочу говорити ні з ким з вашого посольства.
-М-ре Гроув. Вибачте за запізнення. -М-ре Гроув. Мерріте!
Усім, хто мене чує,
це Дельфін 3-6, трансляція у відкриту мережу.
Усім, хто мене чує,
це Дельфін 3-6, трансляція у відкриту мережу.
Усім, хто мене чує, Дельфін 3-6.
Втрата зв'язку. Трансляція у відкриту мережу.
Дельфін 3-6, нічого не чули. Кінець.
Переклад субтитрів: Vsevolod Ivashchenko