I TIDIGARE AVSNITT:
Är ni här för att träffa mig?
- Nej, tyvärr. - Balakin.
Lenkov-företaget är fristående. Likt många organisationer
med välbeväpnade, outbildade män påstår de sig ha koppling till Kreml.
Roman Lenkov har ett barn med en kvinna i Cap D'Antibes.
Han är där den 30:e denna månad.
- De erbjuder oss Lenkov. - Var det inte Ryssland?
- Ska du ersätta Ganon? - Vad pratar du om?
Utrikesministern går mot slutet... Det borde vara du.
- Vi säger ja. - Samma.
- Premiärministern blir inte glad. - Snart, så.
Presidenten vill ha det bästa för Storbritannien.
Tror han att gripandet av någon namnlös mafioso
väger upp 40 döda sjömän?
Jag teg som en idiot medan Ganon körde över mig totalt.
Jag måste ringa Dennison och tala om var vi är.
Du kan ringa honom i morgon.
Ambassadören?
Något är märkligt. Talade du med premiärministern i går?
- Om att arrestera Lenkov? - Ja.
- Och han var missnöjd? - Ja.
När gryningen kom älskade han det.
- Jaså? -Överförtjust.
-Över att gripa en man. - Och inte döda ryssar.
- Märkligt. Inte sant? - Han sa att jag gjorde bort mig.
Minns du när du sa att jag fick honom att bli en stor statsman? Helt felaktigt.
- Men en bra replik, eller hur? - Ja.
- Tror du att han köpte det? - Kanske.
Roylin sa att hans riktiga problem är något val i Skottland.
För en ersättare.
- Fyllnadsval. - Hjälper gripandet honom?
En rättegång drar uppmärksamhet till Storbritannien igen. Det är bra.
Det är toppen. Vi slipper krig mot Ryssland.
Ganon och jag reser till Paris för att tala med fransmännen.
Om anhållandet?
Ja. Premiärministern vill involvera brittiska specialstyrkor. För publicitet.
Våra krigare, utrustade till tänderna, medan de för Lenkov mot rättvisan...
- Fransmännen kommer att hata det. - De kommer över det.
- Hej! - Hej!
- Vill ni åka till Paris? - Med dig?
Tyvärr inte. Med... Vi behöver inte prata om det nu.
- Nu gör vi det. - Anu Kapoor.
- Från utrikesministeriet? - Ja.
- Den lilla nervösa killen? - Han är väl normalstor.
- Varför åker jag med honom? - Ganon vill inte att Dennison frågar.
- Han vill att du gör det. - Med Anu?
Kanske tror han att Frankrike svarar på en starkare amerikansk närvaro.
Jag ska skaffa information om Fournier, som ni träffar.
- Inrikesminister. - Jag borde berätta för Dennison.
- Jag kan. - Jag var precis där.
- Vi pratade om att de ska åka till Paris. - Okej.
Är det inte konstigt om jag inte ringer, nu när det är min grej?
Är det?
Ni ska träffa representanter från nationella fiskarförbundet.
- Hej! - Hur är det?
- Hal Wyler. - Sa Langley att...?
- Jag tror han kan hjälpa till. - Mer.
Han bidrar med sammanhang. Ofta.
- Eidra. - Han brukade jobba med en Lewis Quainton.
- De sprang ihop på ambassaden. -Okej.
Vi tror att Quainton jobbar med saudierna. I lönndom. Han var här för att tala om...
- Du får inte använda Hal. - Några samtal.
- Inget komplicerat. - Nej.
- Varför? - Det spelar ingen roll.
- Tack för... - Ma'am? Varför?
- Ambassadören är med på en slutlista. - Vem?
- Hon. - För vad?
För något med hög profil. Hennes man får inte jobba för CIA.
Prata med Hayford. Han kan informera dig. Låt bli Hal.
- Hej! - Hej!
Jag ska skaffa er en rapport om Lenkovs aktivitet i Mali. Från UD.
- Okej. - Påminn fransmännen...
...om problemen med Lenkov-trupper i Mali.
Jag ringde Dennisons kontor och förklarade hela grejen
med att Ganon vill ha någon med lägre rang. Ni och Anu.
Dennison sa att Ganon redan hade ringt och att han inte gillar hur Ganon tänker
så han tänker resa själv.
Med er.
Okej.
- Hej! - Herregud! Jag var inte...
- Ursäkta mig. - Ingen fara.
Jag ombads packa åt ambassadören.
Ska ni åka? Jag kan packa åt er med.
- Vart då? - Paris.
- Jag vet inte, kanske. - Hon har ett möte på inrikesministeriet.
- Lite uppklätt för inrikesministeriet. - Det är någon gala på kvällen.
Hon klär sig alltid i svart. Vi hoppades på något mer livligt.
- Skulle hon hata den? - Hon tar inte på sig den.
- Vad är klädkoden? - Jag är inte säker.
Men tydligen ska utrikesministern ha smoking.
- Redo? - Sätt dig.
- Har du smörgåsarna? - Inte än.
Vi kan köpa något och komma tillbaka.
- Kan du inte sätta dig i tre sekunder? - Min mage vrålar.
Billie Appiah vill att du inviger mig om en slutlista.
- Utrikesminister? - Nej.
- Vicepresident. - Okej. Snofsigt.
- Varför är du knepig? - Sa hon att jag skulle berätta?
Ja.
Vicepresidenten kommer att avgå. Då vill de kanske att Kate tar över.
Alltså...snart.
Ja. Sex personer vet. Och nu du.
-Är du orolig att jag skvallrar? - Nej.
- Varför vet du? Är du en av de sex? - Sju, nu.
- För att? - Hon är inte vicepresidentmaterial.
De vill att du gör din grej.
- Ja. - Det är ju toppen!
- Jag är jättehungrig. - Grattis!
Jag skulle flytta till Washington igen. Om det fungerade.
- När? - Jag vet inte.
- En vecka, en månad, ett år? - Nej. Kanske fyra månader.
Om det händer. Ambassadören hatar idén.
- Jag hörde att hon använde en grå dräkt. - Ja.
- Ordnade du det? - Det var en dräkt, inte en ring.
- Du bad mig att inte åka till Kairo. - Det var inte överlagt.
Att sabba min karriär?
Om du tror att jag någonsin skulle...
Du ville gå ut med ett förhållande som är på väg att ta slut.
- Kan du sätta dig ner? - Varför det?
Det ska inte ta slut!
- Det gjorde just det. - Eidra!
- Howard, kom in med tisdagsrapporten. - Eidra!
Du måste lämna mitt kontor nu.
Jag tror inte att det är färdigt, men...
Ursäkta. Ni får inte höra det här.
Darya ringde och jag ringde inte upp.
- Be Jill ringa. - Jill är upptagen.
Du med.
Jill försöker öppna vårt uppdrag i Afghanistan.
Jill försöker få ut folk.
- Hon gör allt jag borde ha gjort. - Ska jag ringa Darya?
- Det är inte poängen. - Vad är poängen?
Jag dumpade henne.
Som alla har gjort mot demokrati-orienterade afghaner alltid.
Du utbildade henne. Hon vet hur man ansöker om bidrag.
- Hon får det inte. Alla har gått vidare. - Ja. Till att undvika krig med Ryssland.
Du kladdar överallt.
- Nej. - Jo.
De sparkar ut oss när de inser att vi kladdar så.
Ät inte brittiska croissanter, du får ju riktiga i morgon.
I din parisiska boudoir.
Jag gillar den brittiska version. De är brödiga. Jag gillar det.
Jag och Pensy packade åt dig. För Paris.
- Okej. Tack. - Jag fick hjälpa henne att tona ner lite.
- Jaså? - Ja. Röd aftonklänning.
- För fan... - Varför inte?
För inrikesministern? Rött passar inte.
Jag tror att det var för balen du ska gå på med Austin Dennison.
- Det är ingen bal. - Jo. Långklänning.
- Röd? - Ja. Jag bad henne packa en svart.
Ifall du vill ha något diskretare.
Det är ingen skolbal, jag kan ta min dräkt.
Jag skulle inte gå så långt.
Vad händer nu?
Med mig? Inget.
- Bokstavligen ingenting. - Okej.
- Jag packade din väska. - Ingen bad dig.
Frances ska till Chelsea Flower Show för att välja blomlökar.
- Hon bad mig följa med. - Gå inte.
Jag har inget annat att göra.
Det är inte vad jag menade med att hitta saker åt dig att göra.
- Vad menade du? - Jag vet inte. Jag har inte tänkt färdigt.
Hjärnan är för full nu.
Vill du följa med? På resan?
- Till Paris? - Ja.
För att hålla käften i Paris istället för i London?
- Knulla dig på rummet i pauserna? -Är det så illa?
Tar du den röda klänningen?
Vi får inte bli ett sådant där bisarrt "håll gnistan levande"-par.
- Din idé. - Att du kommer på resan.
- Inte på klänningen. - Inte snällt.
Det var en dålig idé.
- Vad? - Att vi försöker igen.
Fan ta dig, Kate. Jag menar det.
Vi fixar inte äktenskapet med något vi provat förut.
Ska det fungera kan du inte skrika "skilsmässa" så fort jag öppnar munnen.
Du säger så dumma saker.
- Det var ett skämt. - Det var inte kul.
Jag skulle hålla ett tal på Chatham House.
Det går inte nu när jag ska till Paris.
Du ska säga att du är stolt över mig.
- Jag hatar tal. - Gör du?
Jag sa ja för att jag lyssnar på dig.
- Det betyder allt. - Ta det du.
Talet. Du är grym på sådant.
- Det vill du inte. - Jo.
Jag gjorde sådant jag var bra på när du var ambassadör.
Du kände dig inte hotad, du var glad.
Jag försöker skärpa mig.
- Du blidkar mig. - Kanske. Fungerar det?
- Det där är inte rättvist. - Det fungerar.
Du kan inte köpa mig med ett tal på Chatham House.
Det finns starka bevis för motsatsen.
Utkasttiteln var "Tala med terrorister", vilket går emot amerikansk policy.
Men de gillar "Kommunikation är nyckeln".
- Vad är det här? - Chatham House-talet.
Det börjar med idén att kommunikation är nyckeln
och tacklar sedan Sovjetunionens fall och Bosniensamtalen.
Ronnie, hon ska till Paris. Talet blir inte av.
Jo, han tar det. Mr Wyler.
Det är därför det är tillbaka i kalendern.
Han bad mig skicka det till Billie Appiah. Men bara om du är nöjd med titeln.
Det har skett ett missförstånd.
Jag tar på mig ansvaret. Jag har varit för distraherad av Paris.
Någon tyckte att det var en bra idé att mr Wyler håller ert tal.
- Talet på Chatham House. - Ja. Jag.
Hal är som en kapplöpningshäst. Han måste hållas i gång.
Känner ni till Chatham House-regeln?
Allt man säger kan citeras, om man inte avslöjar vem som sa det.
- Det är inte bra för framtoningen. - Okej.
Mr Wyler bad att få frångå regeln för det här talet.
Okej.
Han bad att talet skulle skickas till Billie Appiah.
Tack.
Det är dags att åka.
Kvällens talare kallades plötsligt bort,
och hennes man kämpar för att fylla hennes skor, ambassadör Hal Wyler.
Tack!
Vi inledde Bosnien-samtalen
några dagar efter att Suljic inledde en bombkampanj
som nästan dödade kvinnan som nu är min fru.
Det var min lott att tillbringa mer tid i låsta rum med den mannen
än på sjukhuset med Kate.
När vi först möttes vägrade jag ta i hand.
Jag var oerfaren.
Det sinkade nog freden med ett år.
Kommunikation är inte nyckeln.
Diplomati öppnar inte dörrar.
Diplomati fungerar aldrig.
Det fungerar aldrig.
Diplomati är 40 dagar och nätter på ett hotellrum i Wien
med samma tomma diskussioner medan man blir full vid minibaren.
Det är att höra "nej" om och om igen.
Svaret blir "nej", sluta inte för det.
Be mig lämna rummet, då hettar det till.
Nämn att jag skickades som en förolämpning mot er båda, men du sätter dig över det.
Diplomati fungerar aldrig.
Förrän det gör det.
Jag har gett 30 år av mitt liv för två ögonblick.
När fiender stod på blodstänkt mark
och tog i hand.
Jag skulle ge 30 till.
Under den andra omgången samtal med Suljic skakade jag hans hand.
Fem år senare var han en trött man som hoppades på fred
och tillsammans... avslutade vi kriget.
En av utrikespolitikens korkade truismer
är att man legitimerar sina fiender genom att prata med dem.
Prata med alla!
Prata med diktatorn och krigsförbrytaren.
Prata med stackaren som är så förbannad att han måste sitta
längst bak i bilen, han kanske är redo. Prata med terrorister! Prata med alla!
Misslyckas och misslyckas igen!
Borsta av dig och misslyckas igen. För kanske...
Kanske.
Jag önskar att vi kunde hjälpa till.
- Tyvärr är det ni ber om omöjligt. - Varför?
Vår regering är inte beredd att förvärra relationen med Ryssland.
- Inte vår heller. - Givetvis.
Vi hoppas spela en nyckelroll i slutet på Rysslands regionala konflikter.
Vi har investerat mycket tid i att bygga broar mellan parterna.
Vi har sett starka indikationer på att Moskva inte blir missnöjda.
Även om Moskva i hemlighet är lättade
lär deras offentliga reaktion inte reflektera det.
Lenkov satte dit era soldater i Mali för en massaker de själva utförde.
Nu har de satt dit Iran för en attack mot Storbritannien.
Hur är förslaget inte lockande...?
Om vi kunde styrka att Moskva inte skulle fördöma anhållandet
skulle ni då överväga förslaget på allvar?
Vid sådana här tillfällen önskar vi att ni fortfarande tillhörde EU.
Kanske kunde vi ha hittat en lösning då.
För enbart Frankrike, med djup sympati, är jag rädd att svaret förblir "nej".
Verkligt inspirerande.
- Fantastiskt tal, mr Wyler. - Tack.
- Grattis. Det var fantastiskt. - Se så förvånad du är.
- Utmärkt tal. Imponerande. - Tack! En sådan trevlig publik.
- Har ni en minut? - Javisst.
Kanske inte här.
Ska vi gå och äta?
- Jag borde åka till hotellet och jobba. - Okej.
Vi visste förstås att det var lönlöst, men det skulle ha hjälpt
om jag kunde säga till Vita huset att jag gjort mitt bästa.
- Gjorde du inte det? - Jag såg missnöjd ut.
Med det uträttar man ju storverk. Men om jag faktiskt hade fått prata...
Hon skulle inte ge vika med oss båda där, som du sa när vi gick in.
Hon ville läxa upp mig om Brexit.
- Hon säger ja när vi är på tu man hand. - Bra.
- Du kan prata med henne i kväll. - Inte jag, du.
Jag avbröt dig. Och skakade förebrående på huvudet.
Det gör kvinnor rasande. Hon märkte det också.
Ni behöver aldrig nämna det, men er gemensamma irritation förenar er.
Mot mig.
Vi går och äter.
Du tror inte att det är lite simpelt?
Jag... Vad?
Ska jag gå in och himla med ögonen och säga "män".
Och så säger hon "jag vet, mon dieu".
- När du säger så... - Hur ska jag säga?
Att USA inte har någon röst i EU längre.
Brexit är ett av modern historias största självförvållade sår.
Nu har ni inget öra, öga eller språkrör på insidan.
- I EU? - Ja.
- Ni var inget språkrör. - Beskrev ingen det så i vår frånvaro?
Kanske.
Vi är inte längre det fönstret för er. Mot Europa.
Frankrike kunde vara det. Jag uppfinner inte hjulet.
- Rayburn nämnde det i ett tal nyligen. - Ja.
Så de gör det inte för oss utan för sin nya, tysta partner - er.
- Sätt igång. - Vad?
Jag väntar på att bli tillintetgjord.
- Nej, du har rätt. Jag håller med. - Så...
Invändningar är snabba och högljudda medan gillande uttrycks med tystnad.
- Jag åt! - Du gör det annars med.
- När du håller med bara går du. - Inte alls.
Jo, det gör jag. Så hemskt.
Det är charmigt. När man vet hur det funkar.
Först är det förvirrande.
Har du varit anställd?
Jag vet. Jag läste om dig på nätet. Det var du inte.
Nej, kanske inte.
Du gick från stora positioner till större.
Personal lär sig prata fort
och reducera komplexitet till en fras man kan memorera på toa.
Vackert. Jag ska komma ihåg det.
Det är sant. Ingen vill briefas. Man måste jaga in dem på toa.
Särskilt om det gäller kvinnor som får tungorna avskurna.
- Ursäkta, det är Hal. - Varsågod.
- Hej! - Hur gick det?
Som väntat. Vi försöker igen i kväll.
- Hur gick talet? - Okej.
- Okaraktäristiskt blygsam. - Du har rätt, det gick jättebra.
Det var en konservativ parlamentsledamot där.
Han ville prata med mig efteråt.
- Jag ska träffa honom i kväll. - Vem?
- Merritt Grove? Grave? Grove? - Ska du träffa honom?
- Han sa att det var bråttom. - Hal.
Han ville egentligen prata med dig.
Om han frågar efter mig är det för att han vill ha en representant för presidenten.
Lugn. Jag sa precis det.
Jag sa att jag var ett kuttersmycke.
Jag erbjöd mig att ringa Billie...
- ...men det ville han inte. - Det gjorde du inte.
Nej. Han ville inte.
Säg att du inte erbjöd dig att ringa stabschefen åt någon du mötte på fest.
- Kate. - Hur mycket ska du fjädra dig...
- ...framför Billie Appiah? - Jag säger det igen...
...han ville inte tala med Billie.
Du vill bli utrikesminister.
- Va? - Du sa åt mig att offra honom.
Du sa åt mig att offra utrikesministern. Var det därför?
- Vill du bli utrikesminister? - Herregud.
Jag som vicepresident höll dig upptagen tills du hittade ett bättre jobb?
- Det här är galet. -Lyssna på mig.
- Du träffar honom inte. Förstått? - Nej.
Det skulle få mig att se idiotisk ut.
- Vad hette han? - Merritt Grove.
Mitt kontor ringer honom och ställer in mötet. Du ringer ingen.
- Vet du vad, Kate? - Ingen!
Nu är vi kompisar.
- Ringer du för att småprata? -Okej.
- Allt bra? - Vem är Merritt Grove?
Han är parlamentsledamot. Konservativ. Du skulle kalla honom samvetsbefriad.
- Vi kallar honom gammal. - Jobbade du med honom?
- Som hastigast. - Okej.
-Är du sjuk? - Nej.
Hal försökte sätta honom i kontakt med Vita huset.
Ville han prata med presidenten?
Han ville prata med någon genast och Hal erbjöd stabschefen
vilket mr Grove tydligen insåg var absurt.
Så Hal erbjöd Hal.
Jag kan inte. Jag är i Paris.
Grove är lite hysterisk.
- Kan jag skicka någon annan? - Naturligtvis. Delegera.
- Jag bränner inga broar? - Nej.
Lycka till med gallerna.
Ursäkta, jag måste promenera lite.
- Vi kan promenera. - Du behöver inte.
Naturligtvis.
Det var inte så jag menade. Kom, så promenerar vi.
Warren, vi pratar på vägen.
Allt bra?
Ja, oroa dig inte. Det är...
...privat. Du vet.
- Jag menade inte att snoka. - Det gör du inte. Jag bryter ihop.
Vi borde prata om fransmännen.
Ska det här vara ett sammanbrott?
- Tycker du inte? - Nej.
När du svettig springer in på mitt kontor med direktiv liknar det ett sammanbrott.
Igen, charmigt när man väl förstår.
Jag svettas mycket. Det har inte med känslorna att göra.
Mitt äktenskap tar slut. Igen.
- Jag trodde det redan var på gång. - Ja och sedan...
...var det inte det. Herregud.
Jag kräks. Här går jag längs Seine och beklagar mig för dig över mitt äktenskap.
- Vi kan väl stå stilla. - Nej.
Jag bad dig berätta
för svettandet har med känslorna att göra och det har börjat.
Jag känner att det rätta är att ge ett förhållande alla chanser.
Det är så mitt livsverk definieras.
- Man kan lösa allt om man pratar. - Naturligtvis.
Men vid en viss gräns
är jag en idiot som går på samma sak tusen gånger.
Nej.
Vid det här laget är jag en jävla idiot.
Du kanske är en hygglig person
i en tid när hygglighet inte är vanligt förekommande.
Bara ståplatser.
Jag skickar en video.
Jag måste sluta. Okej.
- Ringde hon? - Ja.
- Med stora skälvan? - Hon vill vara försiktig.
Hon har nog inte fått nog med kaffe. Det är att göra nationen en otjänst.
Jag träffar mannen från Chatham House. Ronnie också, då känns det officiellt.
- Verkligen? - Det är väl bästa sättet?
Jag kan väl följa med och inleda?
Jag har ingen bra dag, sir. Kan vi bara säga nej?
Skulle fem minuter krossa republiken?
Kör till. Fem minuter.
Hela företaget är... poröst. Avsiktligt.
Vi har fester, folk kommer på besök.
Jag besöker litteratursällskap och går på om konfliktlösning
medan jag dricker gammalt portvin och någon vill prata.
Det är väl det vi är ute efter?
Du är vass och leder det här stället någon dag
men herr Högdragen säger ingenting
medan 12-åriga Ronnie antecknar.
Det finns en gräns. Den är porös, men den finns där.
När ni hoppar över den får resten av oss kompensera.
Sedan får folk som Ronnie sitta på möten och anteckna
och visa för världen att Vita husets tjänster inte går att köpa.
Bestäm dig för om du verkligen vill antyda
att jag säljer kontakter, Stuart.
Jag sa nej, men han sa fem minuter.
Jag beklagar. Jag kan ställa in allt.
- Oroa dig inte. - Fem och så går han.
Ja. Lycka till med det.
Tack, ma'am.
Kan du säga att utrikesministern inte behöver vänta på mig? Tack.
- Trevligt att ses! - Jag är glad att ni är här.
- Kan vi prata ett ögonblick? - Naturligtvis.
Jag brukar ägna några minuter åt var och en.
Jag försöker behandla dem som individer. Inte en hord.
Han krönte sig själv. Napoleon.
- Det underlättade saker avsevärt. - Ja.
Ni tänker be mig om en tjänst.
Säkert något fördelaktigt för mig.
Har ni tänkt över vårt förslag?
Ja. Men britternas förfrågan är inte som ni säger.
- Varför inte? - Arresteringar här sköts av fransk polis.
London vill att deras specialagenter ska ta ledningen.
De måste hämnas sina 41 döda sjömän.
Brittiska specialstyrkors närvaro när Lenkov omhändertas är en början.
Då denna högst okonventionella begäran
är viktig för vår goda vän, USA...
- ...går vi motvilligt med på den. - Vi uppskattar det.
Men man måste registrera förvåning över att USA:s nuvarande regering
som säger sig bryta med det förflutna
så starkt lobbar för ett lönnmord.
Vi talar om en arrestering.
Min kollegor i underrättelsetjänsten
säger att britterna inte tänker låta Roman Lenkov överleva.
Tack för att ni återlämnade 26 av Benins skulpturer.
Så många ursäkter.
Ursäkta mig.
...ert ledarskap? Är det inte aktuellt?
- Ursäkta mig. - Okej.
Kate? Ambassadören!
- Hon sa ja. - Bra gjort.
Det finns champagne. Kanske en skål?
Jag mår inte så bra, jag går.
- Jag följer med. - Det går bra.
Kate.
Viceambassadören söker ms Park.
- Otroligt. - Kan ni be henne ringa upp?
Det gör hon inte.
Hon kanske är sjuk? Hon svarar inte.
- Mr Wyler? - Ge mig en halvtimme ensam med honom.
- Låt mig förklara. -Nej.
Gå och säg att jag kommer.
- Ambassadören... - Hon blir sur när jag öppnar munnen.
- Strunta i det. - Hal.
Hon får er att tro att jag är farlig, men ibland är en ursäkt bara en ursäkt.
"Jag kan inte bjuda på en drink längre, förlåt."
- Jag bjuder på två drinkar. - UD-personal köper bara billigt vin.
Mr Grove? Ronnie Buckhurst. Jag jobbar med Stuart Hayford.
- Han kommer snart. - Vem?
- Stuart Hayford, viceambassadören. - Var är mr Wyler?
Mrs Wyler är ambassadören. Hon bad mr Hayford komma.
Nej.
- Jag vill vara i fred ett ögonblick. - Ta min rock, i alla fall.
- Jag klarar mig bra. - Jag ser det.
Okej, ge mig din jävla rock!
- Har du utnyttjat mig? - Vad i...?
- Har ni planerat ett mord hela tiden? - Jag vet inte vad du pratar om.
Lenkovs avrättning.
Franska polisen har fått order om att avvakta.
Medan brittiska specialstyrkor gör en bin Ladin-räd och dödar Roman Lenkov.
- Absurt. - Det är vad som händer.
- Vi avrättar inte folk. - Inte vi heller. Förutom när vi gör det.
Trowbridge skulle inte äventyra sin regering. Och varför?
Det är bättre att arrestera Lenkov
ta reda på vem som anlitade honom och regna helveteseld över dem.
En död Lenkov är inte till någon nytta.
- Han sa att det var för långsamt. - Så han gav order om att döda?
- Tydligen. - Nej. Om inte...
- Vad? - Det finns ett undantag.
I lagen. Men det kräver auktorisation.
- Han auktoriserade. - Nej.
- Det kräver godkännande och signatur. - Av vem?
Mig.
- Jag kanske har missat något. - De skulle inte mejla den.
En inbjudan till en viss typ av möte där det skulle auktoriseras.
-Är det din jobbtelefon? - Ja.
- Från regeringen? - Den de använder.
- Ge mig den. - Ett ögonblick.
Vad gör du?
- Warren! - Vad fan?
En död Lenkov är bara bra för dem som anlitade honom.
Om premiärminister Trowbridge vill se honom död...
Nicol Trowbridge anlitade honom.
Jag förväntade mig mr Wyler.
Jag vill inte prata med någon från ambassaden.
- Mr Grove! Förlåt att jag är sen. - Mr Grove!
Någon station på denna kanal? Dolphin 3-6 sänder i mörker.
Det här är Dolphin 3-6.
Vi misstänker kommunikationsfel. Sänder i mörker.
Dolphin 3-6, vi hör inget. Klart slut.
Undertexter: Maria Fredriksson