Мамо, зроби музику тихіше.
Мамо, зроби тихіше.
А ти коли приперлася?
Чому ти в мене?
У моєму будинку знов вимкнули воду.
Треба було помитися перед виступом.
До речі, тобі треба купити кондиціонер для волосся.
А ти часом не вигуляла Токіо?
Ні. Але погодувала.
Мамо, не можна годувати її піцою.
Чому? Вона її любить.
Добре. Ніякої піци. Не сердься. Я вже йду.
Стів проводить саундчек. Мушу їхати, поки він усе не запоров.
Дай поправлю.
Ти завжди погано малюєш.
Ти наче щаслива.
Бо знаєш що? Сьогодні вийшов мій перший сольний матеріал.
І що це значить? Це підвищення?
Ще ні. Може, скоро.
Я пишу про суд.
Над суддею, який брав хабарі.
-Писатиму серію статей. -Це прекрасно.
-Ти ж саме цього хотіла? -Так.
Так.
-Поздоровляю. -Дякую, мамо.
-Приходь потім, добре? -Добре.
-Відсвяткуємо. -Добре.
-Ну, побажай мені удачі! -Удачі!
Хочеш погратися? Так? З м'ячиком?
Неси!
Не смикайся, шльондра.
Я опинилася на землі.
Добре її бачила. Пісок, недопалки.
Я не хотіла, щоб то було останнє, що я побачу,
тому я повзла.
Хотіла відповзти подалі, щоб не вмирати, дивлячись на сміття.
А потім мене знайшли.
А хтось іще його бачив?
Ні. Не знаю чому.
Коли я прийшла, там було повно людей.
А потім усі зникли.
-Тобто він за вами йшов? -Ні.
Він був не позаду. Він був попереду.
Учора було так само.
На даху він припер вас до стіни, і що далі?
Він мав зброю? Підняв на вас руку?
Ні. Він мене не торкався. Він прийшов не заради мене.
Він хотів, щоб я сказала: коли він щось відчує, ви це зрозумієте.
Коли це було?
Близько 20:30.
Твоя машина. Коли він прийшов до неї, змінилася машина.
Він сказав, що повернеться.
Ваш ключ.
Він узяв ваш старий ключ і лишив його в тілі іншої жінки.
Що це значить? Він мене вб'є?
Уже вбив. Просто поки що – ні.
Жінки, що сяють
НА ОСНОВІ РОМАНУ ЛОРЕН Б'ЮКС
Ну що, готова?
Ну, починай.
Ні-ні, не так. Просто будь собою. Як у «Тініз».
«Тініз». Може, вона Крістіна.
Може, це тому, що вона низька.
Або дуже висока, а це жартівливе ім'я.
Може, «Тініз» – це не людина. Може, це якесь місце.
Вона там працює. Бар…
Ні, тато б знав.
Що ж, їдьмо. Спробуємо знайти адресу «Тініз».
Тобі не треба подзвонити Маркусу? Попередити його. Це на кілька годин.
Він пише про матч «Кабз». Працюватиме в офісі.
Ти ніби цьому рада.
-А в мене є підстави не радіти? -Не знаю.
Ти казала, що не одружувалася з ним, прийшла додому, а там – він.
Тобто він тобі чужий.
Я його не знаю по-справжньому.
Але, як ти сам сказав, може, він – те, що буде.
Може, він – вибір, який я зроблю.
Тоді так і скажи йому. Дізнаєшся, що він думає.
Ага.
ПЛАНЕТАРІЙ АДЛЕРА
Що вчора сталося?
Охорона питала, чи я нікого тут не бачив.
-А ти бачив? -Сторонніх – ні.
І про тебе питали.
І що ти сказав?
Що через два дні в тебе доповідь
про багаторічне дослідження, і ти напружена.
Та це й не дивно.
Учора, коли я виходила на дах, там був якийсь чоловік.
Серйозно? Що сталося?
Він тобі щось зробив? Чи…
Мені треба з цим закінчити. Стискання займе цілу ніч.
Д-Р. ҐЕРІ ГЕҐЛАНД
Може, пообідаємо?
Передачу твоєї графіки вже завершено. Лишилося недовго.
Добре. Дай мені хвилинку.
Уперше…
Знаєш, я подумав,
що можна оновити дані про зоряні лабораторії.
Якщо треба, я можу все зробити сам…
Так. Так, добре.
Скрізь ми бачимо наслідки мільярдів років космічної еволюції.
ЗІТКНЕННЯ ГАЛАКТИК ДОПОВІДАЧ: ДЖИН-СУК ҐВАНСУН
Наш усесвіт повний газу й пилу.
У ньому постійно стаються зіткнення, зміни, розширення.
Це колиска мільярдів зірок.
Але достатньо всього однієї зірки, щоб змінити курс галактики
на мільярд років уперед.
Просимо не залишати особистих речей
і чекаємо на вас знову.
«Тайтен Тауер». «Тауер Гоббіс».
«Тініз» нема.
Або вони закрилися.
Так, я теж не бачу.
Треба пошукати в міському архіві.
Номер у мене на столі. Подзвониш?
Так.
Привіт.
-Як пройшов матч? -Добре.
Я думав, ти сьогодні не прийдеш.
Ми знайшли жінку, яка його знає.
Намагаємося її знайти.
-Про неї нема інформації? -Ми не знаємо її імені.
Він з нею познайомився в якомусь «Тініз».
-М'ясопакувальна фабрика в Арчер-Гайтс? -Можливо. Як ти таке знаєш?
Кілька років тому профспілка піднімала їхніх працівників на страйк.
Вони проголосували проти.
Я знімав для статті. А Ден її написав.
Навряд. Він не знає, де це.
Він просто не пам'ятає.
Попроси когось іншого допомогти. Я можу тебе відвезти.
Ми розберемося.
Іди сюди.
Ще тиждень тому…
я тебе зовсім не знала.
Фотографії, які ти мені показував – я жодної не впізнала.
Не розумію. Ти не можеш згадати?
Ні. Мене там ніколи не було.
Ті фотографії…
На них не я.
А хто ж тоді?
То все-таки я.
Але з тієї частини мого життя, в якій я ще не була.
Справді? Ти так думаєш?
-Добре. -Так.
-І давно так? -З твого дня народження.
Кірбі, ти не можеш далі працювати над цим матеріалом.
Тобі не буде добре.
Я тебе не знаю,
але ми разом, тому що коли-небудь… знатиму.
Що за хрінь тобі розповідає Ден?
ФАБРИКА «ТІНІЗ»
Пошукаю головного.
Адміністративні приміщення отам.
Дивися.
Який точний розріз. Він тут працював.
Що ви там хочете? Вам чимось допомогти?
Ні, в цьому взутті сюди не можна.
Тут скрізь небезпечно.
Я Кірбі Мазрачі, а це Ден Веласкес. Ми із «Сан-Таймс».
Треба було подзвонити Пем у головний офіс і записатися.
Ви тут старший?
Ні, власник тут мій брат.
Ми шукаємо його працівницю. Її звуть Клара.
Блондинка. За 20 років. Невисока.
Танцівниця.
Так, танцівниця. Я її знаю.
Нещасна дівчина, яку тут убили.
Добре. Ідіть за мною.
Дивіться під ноги. Під ноги.
Тут трохи слизько.
Вибачте, що світла нема.
Якісь придурки порозбивали лампи.
Тут таке часто.
Люди знають, що тут знайшли Клару, і йдуть подивитися.
Переважно молодь під кайфом.
Ви давно не користуєтеся цією зоною?
Уже років десять.
Тоді ми закупили вантажівки з холодильниками.
Вирішили, що з точки зору санітарії краще забивати свиней в Аврорі.
Але раніше робили це тут. За допомогою отієї штуки.
Підвішували свиней на конвеєр. І відправляли забійнику.
Він випускав з них кров, яка стікала в цистерну.
Там Клару й знайшли.
Не побачити її було важко.
Я чув, вона там уся сяяла.
Тобто?
Від радію.
Уся була ним обмазана. У нього період напіврозпаду – 1 600 років.
Нарешті здихаємося цистерни.
Зробимо тут холодний склад.
А ваші робітники могли сюди заходити, коли ви тут усе закрили?
Їм тут нічого робити.
Хіба що позбутися тіла.
Уся ця зона була робоча, коли її знайшли.
Ви ж сказали, що закрили її десять років тому.
Так. А її знайшли в 1920 році.
Я ж кажу: то було давно.
Одна з перших жінок, які тут працювали.
Мені треба вертатися, займатися доставками.
Тут сьогодні мій брат. Поговоріть з ним.
Це дуже давно.
То не може бути та сама жінка.
Що? Що таке?
Він скинув її труп у цю цистерну з кров'ю і лайном.
-Хотів його сховати. -Ні.
Він хотів її покарати.
-Раз. Два. Три. Чотири… -Продовжуй.
П'ять. Шість.
Так. Це воно. Починай.
Цей знімок зробив наш власний апертурний телескоп.
Угорі ви можете бачити скупчення зірок на краю нашої галактики.
Омега Центавра.
Може здатися, що це звичайні зірки, але вони не мають тут бути.
Мільярди років тому ми зіштовхнулися з іншою галактикою.
Ці зірки – усе, що від неї лишилося.
Тепер до нас рухається інша галактика.
Андромеда.
Через чотири мільярди років станеться незворотне зіткнення…
Мікрофон не працює.
Гей, Тео. Тео, мій мікрофон здох. Треба ще раз перевірити звук.
Мікрофон не працює.
Гей, Тео.
Що це таке?
Що це ти ввімкнув?
О боже. О боже.
Ні!
Вибач.
Я вийшов у туалет, а двері в апаратну чомусь замкнулися.
Усе добре?
Може, в них є записи, профспілкові картки.
Профспілка харчовиків працює,
відколи відкрилася ця фабрика…
Кірбі.
Усе добре?
Чуєш, твій телефон увесь час дзвонить.
Якась Кірбі.
Я сказав, що ти передзвониш, та вона не перестає.
Як пройшла репетиція?
-Алло. -Джинні? Усе добре? Він приходив?
Тут усім керував тато, відвідувачі були щодня.
Люди хотіли побачити, чим ми займалися.
Я вам так скажу: обдарований м'ясник-хірург
уміє розібрати свинячу тушу.
Колись на це йшов цілий день, а тепер рубають…
Нікуди не йдіть. Добре, авжеж. До побачення.
-Навіть коли в мене були малі діти… -Даруйте.
-Авжеж. -Що таке?
-Вона думає, що він приходив. -Вона в порядку?
Так. Я вмовляла її піти додому, але в неї ввечері важлива промова.
Оце всі профспілкові картки, які лишилися з того часу.
Давай мені.
ПРОФСПІЛКА РІЗНИКІВ
Можливо, є ще картки на Вест-Адамс.
-Тут самі діти. -Ну, так тоді було.
Починали працювати в 11–12 років.
Тут кілька Джонів Смітів.
-І всі на вигляд неповнолітні. -Так.
-Мабуть, це така хитрість? -Ну, так.
Головне було платити членські внески, а роботу тобі знаходили.
КЛАРА МАЙЗЕР
Це вона. Це Клара.
У вас є ще якась її інформація? Може, адреса?
Може, її родичі й досі тут живуть.
Думаю, це все, що в нас є.
-А чим займалися молодші працівники? -Ну, були погоничами.
Гнали бичків туди, де їх забивали.
Вони останні бачили їх живими.
І я так починав.
Якщо ти був огрядний, бички тебе притискали до огорожі.
Я навчився дуже швидко рухатися.
Ден.
ДЖОН СМІТ ВЕСТ-ПАКЕРС АВЕНЮ, 2300
АМЕРИКАНЕЦЬ УЧЕНЬ РІЗНИКА
«Мене звати Кірбі Мазрачі.
Я працюю в "Чикаго Сан-Таймс". Мій стіл – у південно-східному кутку.
Сині ножиці. Ліворуч від мене сидить Сьюзен».
Не розумію, що це.
Я думав, так вона просто впорядковувала думки, але…
вона каже, що нічого не пам'ятає.
Чого саме?
Хто вона. Де вона сидить.
З ким спілкується. Усього, що ви прочитали.
Ви вимагали від неї цей матеріал.
-Вимагали, щоб вона з'явилася… -Ні.
у газеті, щоб знайти цього козла!
Вона хотіла це все робити.
-І ви з Деном її заохочували. -Так. А ти чому ні?
Бо вона записує власне ім'я, щоб не забути, хто вона!
Поговори з дружиною. Бо мені не можна було цього бачити.
Знаєте, я ніколи не даю забагато себе фотографувати.
Завжди здається, що фотографії мені не потрібні. Я себе бачу.
Я активний. Я не починаю суперечок. Я ні з ким не б'юся.
Та коли дружина розповіла, що з нею сталося…
Я захотів знайти його і вбити.
Ніколи такого не відчував, такої жорстокості.
Мов землю вибило з-під ніг.
Я перетворився на того, кого не впізнаю.
Не можу навіть уявити, що переживає вона.
Вона справді не пам'ятає, хто вона.
А я спостерігаю, як це з нею стається.
Якщо ви не хочете цього чути,
тоді я не знаю, кому мені це казати.
Кому казати?
Може, він син чи онук цього чоловіка.
-Чоловіки схожі на своїх батьків. -Ти його бачив. Це він і є.
Як ми можемо комусь таке сказати?
Може, надрукувати фотографію, а все інше – ні?
Еббі питатиме, де ми її взяли. Що ми скажемо?
Мене вона не послухає, але ж тебе вона знає.
Знає мене.
-Я думала, ви з нею дружите. -Ми дружимо.
Дружили.
Колись я писав недільну колонку.
А Еббі мене не підганяла.
Але зняла тебе з тієї колонки.
Поліція знайшла мене на будмайданчику на Клайбурні.
Я пробув там кілька тижнів.
Не знаю, я був під сильним кайфом, коли мене арештували.
Пам'ятаю, що казав їм,
що я із «Сан-Таймс», що працював над матеріалом…
Та коли Еббі заплатила заставу,
я не міг навіть згадати, про що повинен був писати.
Я пишу про людей, у яких стається щось погане.
Я знайомлюся з ними, коли вони вже на краю.
І можу бути з ними,
стояти поруч, стояти над прірвою.
Мій мозок вимикається.
Я забуваю про все.
І зі мною так станеться? Ти не пам'ятатимеш, що ми тут були?
Тату!
Треба взяти Фредді. Хай їде з нами.
Тату!
Фредді, збирайся. Ходімо. Треба повернутися в офіс.
Набираєш отут її ім'я. Клара Майзер.
А тепер дивися.
Гей.
Хай твоя людина в поліції пошукає справу про нерозкрите вбивство.
Клара Майзер, її вбили на бойні
-у 1920 році. -Авжеж, тільки… Кірбі…
-Попросиш, щоб прислали факсом? -Так.
Тебе шукає Еббі.
Ясно.
Я тут.
Сядьте, будь ласка.
Щось сталося?
Те, що я скажу, ніяк не стосується вашого внеску в роботу редакції.
Це про склад речових доказів?
Я провела кілька важких розмов.
-З ким? -Це все внутрішні справи.
Вам треба взяти відпустку.
А через кілька місяців подивимося, в якій ролі ви зможете продовжити.
Ви мене звільняєте?
Відпочиньте. Попіклуйтеся про себе.
А потім подумаємо, чим ви можете в нас займатися.
-Що тут таке? -Ден, хвилинку.
Еббі, що коїться?
Вона мене звільняє.
Відправляю у відпустку.
А як же мій матеріал?
Ми продовжимо писати.
Але без мене.
Так, слухайте… Це треба обговорити.
Ми вже обговорили. Підпишіть документи, щоб отримати останню зарплату.
Ні. Слухай, не йди. Добре? Дай мені хвилину.
Ідіотизм якийсь. Вона говорить правду.
Так, і ми її надрукували. Але вона не в порядку.
Вона його знайшла.
Справді?
Ось до чого ми вже дійшли.
Тут 1916 рік.
У мене є два свідки.
-Йому ж має бути років сто. -Ага, тільки йому не сто.
Я його бачив.
Та що ти за хрінь городиш?
Це не хтось інший, Еббі, це він. Оце він.
Не знаю, як це пояснити, але це – він.
Ми мусимо надрукувати фоторобот. І показати його сім'ям.
-Ні. Нічого такого не буде. -Це він.
-Ми…
-Це він! -Ми цього не зробимо!
Іди додому. Побудь із сином.
Усе добре?
Чому мої речі в тебе?
Ходімо звідси.
Ходімо, поговоримо вдома.
Як ти знав?
Ти сказала, що мене не пам'ятаєш.
Було б безвідповідально таке ігнорувати.
Ти попросив мене звільнити?
Ні, я попросив дати тобі відпочити. Щоб розібратися з цим лайном.
Саме цим я й займаюся.
Тобі не дуже добре вдається. Таке в мене враження.
Ну, ходімо.
Куди?
Куди я йду?
Те, що я тут більше не працюю,
не означає, що я перестану його шукати.
Тобто все інше для тебе не існуватиме?
У нас хороше життя.
Воно не моє.
Я зайду до тебе забрати речі.
Дай мені кілька годин.
Добре.
Не поспішай.
Привіт. Мені ще кілька хвилин.
Я запаркувалася другим рядом. Що брати?
Не знаю. Усе, що схоже на моє.
Мамо, частина тут точно Маркусова.
Ну й хрін з ним, через нього тебе звільнили. Можеш брати, що хочеш.
Розслабся.
А це що? Ти за це заплатила?
-Мабуть. -Ну, ми цього не беремо.
Не знаю, що пакувати. Тут усе якесь не твоє.
Подивись у шафі.
Дякую, що приїхала.
Нема за що. Нікому в церкві фургон не був потрібний.
Ти сьогодні сама не своя, так?
За мене не турбуйся.
А я не турбуюся.
Я знаю, що в тебе все буде добре.
Ти так багато встигла в «Тріб'юн», поки не сталася ця хрінь.
Пам'ятаєш, ти працювала над матеріалом про суддю, який брав хабарі?
Повинна була сама про це писати.
Що-що?
Не пам'ятаю, як звали того гада.
Ти ж сама розповідала. То мала бути серія статей.
Усе сталося в той вечір.
Коли виходив мій першій самостійний матеріал.
Так, знаю.
Ти була на вершині. І знов там будеш.
Він це знав.
Він це, падло, знав.
Мушу йти.
-Перевези мої речі до себе. -Ти знаєш, де мене шукати.
Мабуть, спить.
Можемо з'їздити до неї. По дорозі купимо їсти.
Так. Так і зробимо.
Оце Кірбі просила в Берті. Не знаєш, де вона?
Що це?
Поліційний звіт. Старий.
-Клара Майзер. Давай мені. Дякую. -Добре.
Прочитай опис доказів.
КОРОНЕР ОКРУГУ КУК
«Один джутовий мішок. Папір.
Одне хутряне боа, каштаново-коричневе. Сережки з перлами».
Назад. Папір.
На ньому щось написано?
Тут адреса.
«Кліфтон-стріт, 4232».
І ще якісь цифри. Мабуть, вони не знали, що вони значать.
Це дата. Бачиш?
П'ятнадцяте квітня 1981 року.
Це чек.
З 1981 року?
Як він міг у неї бути?
Це ж дуже старий звіт.
Ну, ходімо.
Ходімо.
Мені подобається. Ти схожа на Магелланову Хмару.
Я цього й хотіла.
Джинні, йди поспілкуйся.
Це все для тебе. Насолоджуйся.
Авжеж.
Ну, побачимося всередині.
Слухай, у нас херова ситуація. Не можу ввімкнути трансляцію з Оґдена.
Я ж усе під'єднала, вона працювала.
Не знаю. Я спробував усе. Зображення нема.
Джинні.
Я тут. Усе добре.
Де він?
Це та адреса? Може, тут є їжа.
Так, чек звідси.
Можливо, тут є торгові автомати.
Тебе ж туди ніхто не пустить.
Я швидко. Добре?
ШЕРОН ЗНИКЛА, МОВ ДИМ
Не розумію, чому він не тут.
Зі мною сталося саме так.
Сьогодні твій вечір. Ти цього прагнула.
Працювала заради цього.
Він це знав. І повинен був прийти. Де він? Чому не тут?
Байдуже. Я запізнююся. Треба взяти записи.
ШОУ-БАР СІДНІ
КЛАРА LE FEU ВЕРЕСЕНЬ – ЛИСТОПАД 1920 Р.
Як ти її знайшов?
Дякую, старий.
Вибачте, сюди не можна. Починається лекція.
Без мене не почнеться. Я д-р Ґвансун.
Ясно. А я Майк з Лейк-В'ю.
Я доповідачка. Дивіться.
КОЛИ ЗІШТОВХУЮТЬСЯ ГАЛАКТИКИ ДОПОВІДАЧ: Д-Р ҐЕРІ ГЕҐЛАНД
Хто це змінив? Хто це поставив?
Майк. Що тут таке? Треба починати.
Вітаю. Ми вже починаємо, тому проходьте й сідайте.
Що ти таке кажеш?
Я доповідаю.
Перестань. Нащо ти так приколюєшся?
Чека… Вибачте, а ви хто?
Мем, це приватний захід.
Приходьте, коли ми відкриті для відвідувачів.
Чуєте мене? Ви мусите піти.
Що з нами сталося?
Гей!
Ви ж друг мого тата?
Фредді! Як справи?
Ви були з татом? Коли він вийде?
О, ні-ні. Я його там не бачив.
Він був у барі. У цьому. А ви звідти вийшли.
Ну, знаєш, бар великий.
Там шумно. Мабуть, я його не помітив.
Це його куртка. Чому вона на вас?
-Це татова куртка. -Та ні.
На все добре, Фредді.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька