Не стій!
КАНТІНЬЇ, ФРАНЦІЯ 1918 Р.
Біжи! Не стій!
Хлопці, протигази, надівайте протигази!
Протигази!
-Куди ти? Куди? -Я повертаюся.
-Гей. Я допоможу. Протигаз. -Ні, я повертаюся.
Протигаз! Протигаз!
Добре.
Мене звати Лео. Я йтиму за тобою.
Іди вперед. Іди вперед. Пішов!
Я одразу за тобою.
Надівайте протигази! Протигази!
Протигази!
…протигаз.
Де твій протигаз?
Мене поранили. Забери мене. Забери!
Перестань. Перестань, будь ласка!
Жінки, що сяють
НА ОСНОВІ РОМАНУ ЛОРЕН Б'ЮКС
На все добре!
Довелося тебе пошукати.
Так, я… Пішла з «Тініз» одразу, як змогла.
Коли ти вернувся?
Недавно.
Чим ти займалася? Танцювала?
Так. Трохи подорожувала.
Танцювала в трупі. Ми виступали в «Орфейських театрах».
Ого.
А ти? Як там було?
Ну… Не так, як пишуть у газетах.
-Із солдатами ніхто не говорив. -А я говорила.
Чула, що по дорозі додому роздають медалі.
Тобі скільки дали?
Мене просто довезли додому.
Казали… казали, що там було жахливо.
Я тобі писав.
Я заходив у «Тініз», і мені сказали…
що пересилали мої листи тобі.
Я нічого не отримувала.
Про що, по-твоєму, сьогодні був мій танець?
Я не знав, що він мав бути про щось.
То була історія Жозефіни, першої дружини Наполеона.
Вона запалює вогонь на честь Осіріса.
Благає його про дитину.
Не знаю, чи хтось це побачив.
Так.
Давно ти цим займаєшся?
Це мій третій показ, але, можливо, я зберу «Балабан».
-Справді? -Ну, глядачів уже майже достатньо.
Там наче небагато місць?
А їм так подобається. Більше платять.
Я тобі щось привіз.
А чому ти вирішив, що воно мені потрібне?
Ну, ти тепер говориш французькою, та я тебе знаю.
Вона з Парижа.
А це що?
Зачепилася за кишеньковий ніж. Та я зашив.
Париж?
Відколи це в тебе такий добрий смак?
Усе добре, глянь.
Не можна тут бути. Гарпере, я вже так не роблю.
Та чого ти? Просто глянь. Ти зрозумієш.
З чого вони?
З шовку?
Ні, з віскози.
-Та ні, вона ж багата. -Та глянь. Протерті.
Цю пару вона носить у церкву.
Жінка не надіне шовк, щоб ставати на коліна.
Звідки ти її знаєш?
Пам'ятаєш сестру Флору з церкви св. Михаїла?
Та, що намагалася похрестити нас в озері?
Так-так. Вона… Уже в церкві св. Адальберта.
Я її випадково побачив.
Щосереди вона організовує в підвалі вечері для ветеранів.
Туди вона зараз і йде.
Вона тебе нагодувала, а ти її вистежив?
Це ти мене навчила.
Ми ж були ще діти. Ти мав би вже вигадати
щось інше.
Вона вийшла. Вийшла. Давай. Залазимо.
Що? Ні, Гарпере.
Мені вже не треба грабувати стареньких.
Добре. Віддам шовкові панчохи іншій.
Що?
Давай.
О боже.
Що там ще є?
Як тобі оце?
Нащо на цих штуках лишають лапки?
Це мода.
Хіба дівчата в Парижі такого не носили?
А мені як знати? Га?
-У тебе ж є очі. -Знаєш що?
Я не мав часу дивитися…
Гарп, ти завжди дивишся.
Ти ховався під вагонами для худоби й стежив за мною.
Я за тобою не стежив.
Стежив. Зиркав, мов щуреня.
По-твоєму… По-твоєму, саме це я робив?
-А що ти робив? -Захищав тебе.
Що?
Що це таке?
Не знаю.
Звук звідти.
-Звідси? -Ні, це отут, отут.
-Це що… -Гарпере.
Чекай. Чекай.
-Це воно. -Воно?
Так.
Що? Покажи.
-Що це таке? -Зажди.
Він змінився.
Як він це зробив?
-Чорт. Тікаймо. -Так.
-Гарпере, хтось іде. -Я зараз.
Гарпере, що ти робиш? Ходімо.
Зараз.
Де ви це взяли?
Звідки у вас годинник?
Я вас знаю. З церкви св. Адальберта.
Ви ніколи не молитеся перед їдою.
Ні, ви мене не знаєте.
Ану геть! Геть! Геть!
-Геть! Геть! -Перестаньте! Перестаньте!
Просто розкажіть про годинник.
Розкажіть про годинник.
-У мене є гроші. Є гроші. -Він з Європи?
-Га? Він звідти? -Я не знаю.
Знаєте, бо ви його добре сховали.
Ви знаєте, що це. Знаєте його ціну.
Кажіть. Де ви його взяли?
Ти не зрозумієш. Ти нікчема.
А ти чортова сука.
Думаєш, я не знаю, хто ти?
Он твій чоловік на столику.
Увечері ти запалюєш для нього свічку.
Так.
Я за тобою стежив.
Тепер ти мені не збрешеш.
Ну що…
де ти взяла годинник?
Що там сталося?
Нічого.
Я ховався під ліжком.
Навіщо ти затримався?
Запевнитися, що вона тебе не помітила.
У тебе виступ у «Балабані». Щоб вона його не зірвала.
Що?
Ми ж колись таке часто робили.
Коли нікого не було. Вона могла викликати поліцію.
Вона мене не бачила. Глянь, що я тобі дістав.
Глянь. Дай руку. Ти тільки глянь, ну.
Він зроблений для тебе.
Я піду поверну, якщо хочеш.
Нащо він мені? Це її.
Але ж вона нічим його не заслужила.
Надіває дешеві панчохи,
іде до церкви, дає мені подачки.
Випрошує в Бога милості й отримала її набагато більше за нас.
Розумієш? Треба брати те, що нам належне.
Дивися.
У Парижі шоста ранку.
Давайте гроші, хлопці.
Усі ставки зроблено. Ставки зроблено. Починаємо.
АГЕНЦІЯ ГЕННІНҐА З НАЙМУ
Усі ставки зроблено. Ставки зроблено. Кручу.
Крутиться, крутиться.
І, і…
Гляньте. Хто хоче ще? Ну?
-Робіть ставки. -Ні-ні.
У тебе три з чотирьох. Хрін там, так не буває.
Я все одно не люблю невдах.
Хто хоче покрутити? Га?
Гарп! Поставиш кілька монет?
Колись ти обдуриш не того.
Що з тобою таке?
Сьогодні беруть на роботу?
Узяли кілька вантажників для «Маршалл Філдс».
Може, покличуть когось стерегти судно.
-О боже. -Що?
-Нічого. -Ні?
Повернуся завтра.
І куди ти?
Не знаю. Мабуть, назад у «Гопкінс».
Як там твоя нова дівчина?
Вона не нова.
Позичила тобі грошей?
Ні. А що?
Ти завжди лишаєшся останній, а не йдеш перший.
Гей, гей. Що в тебе?
Нічого, нічого. Нічого такого.
Почув про одне місце.
Там… Може, сходжу подивитися, що там.
Де?
У Лейк-В'ю.
Спершу збігаймо в «Гопкінс» по форму.
А нащо нам форма?
Давай. Ходімо.
«Легіон». Підтримайте місцевий «Легіон».
«Легіон». Підтримайте наш «Легіон».
Мем, ми з «Легіону». Підтримайте «Легіон».
Ні, дякую. Ну, ось.
-Це тут? -Мабуть.
ЛЕЙК-В'Ю СТРІТ, 2925 ЧИКАГО
Я думав, він буде не такий.
-А який він мав бути? -Не знаю.
Ти знаєш, що робити?
Хтось може бути вдома.
На віконницях пилу на два пальці.
Тут нікого нема.
Ну, давай, давай.
І чий це будинок?
Я знаю лише кузину власника.
Каже, він багато подорожує. Колекціонує гарні речі.
Ти чуєш?
Ох, ніхріна собі. Кузина не збрехала.
Навіть не думай. Ми його не понесемо.
Де він усе це бере?
Напевно, скрізь.
Навіщо так закривати вікна?
-Чого він боїться? -Таких, як ми.
-Точно нікого нема вдома? -Схоже, нема.
Нас би вже почули. Перевір, що нагорі.
СПОЛУЧЕНІ ШТАТИ ДО СПЛАТИ ПРЕД'ЯВНИКУ
Що за хрінь?
Там, мабуть, тісно. Вам зручно?
Дякую, що спитали. Тепер ідіть.
У валізі внизу є гроші.
-Беріть і йдіть. -Ну…
Ви дуже щедрий.
Заспокойтеся. Спокійно.
Скільки грошей вам треба?
-Що-що? -Щоб ви пішли.
Скільки хочете?
Це ви мені скажіть. Це ж ваш дім.
У якій війні ви воювали?
У тій самій. У Великій війні.
У Першій світовій? Другій?
-А є ще друга? -Значить, у першій.
І ви щойно повернулися.
Значить, тепер що? Тисяча дев'ятсот вісімнадцятий, дев'ятна…
Тепер 1920 рік. Чому ви цього не знаєте? Га?
Коли ви востаннє виходили з цього будинку? Га?
Який місяць, день?
Дев'яте жовтня.
Я не був у цьому дні.
Як це? Ви ж зараз тут.
Що це за годинник? Який ви дали Брітті.
Це ви його зробили?
Ви тому прийшли?
-Цікавить, як він зроблений? -Ну…
-Ви ремісник? -Ну, міг би ним бути.
Ні. Ви не створюєте речей. Лише хочете їх мати.
Візьміть. Я купую їх у «Сайделс». На Векер-драйв.
А тепер ідіть.
Чому мені здається, що ви хочете дешево відкупитися?
Ну.
Без різких рухів.
Звідки ви?
Хто ви?
Значить, тепер вам захочеться.
Що?
Може, це й на краще.
Я зможу…
Я знайду собі якийсь інший час.
Ви побачите, що тут можна лишатися тільки ненадовго.
А до того часу будинок робить, що хоче.
-Що ти робиш? -Просто розмовляю.
-Я з усім розберуся. -Не чіпай його. Хай тікає. Та…
Сер. Сер, ви живий?
Викличте швидку!
-О боже. -Викличте швидку.
Гарпер?
Гарп…
Де ти це взяла?
Чарлі дав.
Що за Чарлі?
Він пілот. З Англії.
Літав на «Брістолях», але хтозна.
Він мені його продав.
Щоб легені були чисті.
Щось я не чую, щоб тобі допомагало.
Знаєш, що тобі треба?
-Усе добре. -Лягай.
-Іди сюди. Давай. -Просто нерви.
Завтра прослухування в «Балабані».
Радій? Краще від нього не стане.
Тобі треба відпочити.
Ходімо до мене додому. Там і підготуєшся.
-До тебе додому? -Так.
-У тебе й дружина вже є? -Ще ні.
Це будинок брата мого лейтенанта. Він багато подорожує.
Треба наглядати за будинком, поки його нема.
І він довірив це тобі?
У нього багато дорогих речей.
Він не проти, щоб їх сторожив армієць.
Ти все це встиг за минулий тиждень?
Ляж, ляж.
Будеш знов дихати.
Ходімо.
Просто чекай.
Ні, треба весь час дивитися вгору.
-Так, гарно. Нащо нам… -Дивися, зараз!
-Як ти… -Це не я. Вона сама.
Зміни її ще раз.
Не можу. Вона… сама це робить. Не знаю чому.
Чекай, та що це?
Кажи, Гарп. Як ти це зробив?
Це…
У цьому будинку… речі стають інакші.
Іноді вони старіші, іноді новіші,
іноді просто інакші.
Тут є таке, чого я ніколи й не бачив.
Таке може статися з усім. Килими, лампи, що завгодно.
Що?
Брат твого лейтенанта…
-чим він займається? -Не знаю.
Мабуть, імпортер. Ось де він бере це все.
Якби це був мій будинок, я б його нікому не лишила.
Ніхто тобі так просто не дозволяв сюди зайти.
Ну, тепер ми вже не підемо.
Я тобі щось покажу.
Гарп, кажи, чий це будинок.
Добре. Знаєш, ти правильно сказала.
Треба йти звідси. Ходімо.
Що ж.
Подумай про інший час. Будь-який час.
-Нащо? -Прошу, просто подумай.
Подумай про якийсь час.
-Зі спогаду? -Ні, про якийсь день, рік.
-Який завгодно. Ну. Обери щось. -Через тисячу років.
Ну, не так далеко. Тоді вже все зруйнується.
-Я не розумію… -Бо ти не слухаєш.
Подумай про день через багато років. Про те, який буде світ.
Який день хочеш побачити?
Хочу потрапити найдалі від сьогодні.
Давай руку.
Як ти це зробив?
Не знаю. Просто зробив.
Подивися.
-Нам не можна тут бути. -Чому?
Це те ж саме, що заглядати в чиєсь вікно.
Так, але все це має тут бути, а ми – ні.
А мені й раніше так здавалося.
Як ти це зробив?
Може, ось ким я завжди повинен був стати.
Значить, ти просто обираєш день і виходиш за двері?
Так. Поки що саме так усе й стається.
А чому не можна піти далі, ніж сьогодні?
Не знаю. Не можна й усе.
Ти пробував? Що буде, якщо спробувати?
Я повертаюсь у перший день у будинку.
-Не знаю. -Але чому останній день – сьогодні?
-Не знаю. -Ну, а якщо…
якщо завтра – кінець світу, і ми повернемося до початку?
Та яка різниця? Хіба цього не достатньо? Глянь.
Я не знаю, що це.
Хочеш повернутися?
Ні. Зовсім не хочу. Може… Може, ніколи не схочу.
Тоді можемо лишитися тут.
Пам'ятаєш, я казав про листи?
У «Тініз» мені сказали, що передавали їх тобі.
Так, замість грошей, які вони мені винні.
Чому ти не відповідала?
-Я не знала, що написати. -Що завгодно.
Я б хотів прочитати від тебе що завгодно.
Я… Сподіваюся, ти взяв гроші.
Ти мені винний шовкові панчохи.
Ходімо.
-О ні. -Я ніколи не бачу різниці.
Чому на цьому нема маленької лисячої голови?
Вона тут не потрібна. Він і так достатньо модний.
-Ясно. Он воно що. -Так.
Привіт.
Де ви були?
Трохи погуляли.
Я пробував тебе знайти, відчинив двері, але нічого не сталося.
Я просто опинився надворі.
Справді? А мені вдалося.
Лео, це Клара.
Та Клара, що з твого дитинства?
Так, це я.
-Віднесу це нагору. -Авжеж.
Ти їй показав?
Їй треба десь жити.
-О, вона тут і житиме теж? -Якщо їй буде треба.
Я не знав, що ми так робимо.
Може, ще почнемо брати гроші з людей?
Щоб ти знав, вона не «люди». Ясно?
Байдуже. Я на це не погоджувався.
Серйозно, Лео? Знаєш що?
Мені все одно, що ти думаєш.
Ого. І відколи це?
Ми знайшли цей будинок разом. Він наш.
Ну,
він тебе нікуди не пускає.
Без мене не пускає.
Ти без мене навіть протигаз не міг надіти.
До чого ти ведеш?
Ну, капітане, куди далі?
Диви, яка ти.
Я знаю, куди. Ходімо.
Ти з нами?
Ідіть. Хтось повинен лишитися, стерегти будинок.
Ходімо. Найгарніший куточок у будинку якраз за дверима.
Ну, Гарп, відчиняй свої двері.
Гей!
Що думаєш?
Думаю, на такій публіці я б нічого не заробила.
Не віриться, що місце те саме.
Стеля, підлога – усе те саме.
Можна ж було зробити щось нове.
Здається, всіх влаштовує.
Хочеш іще випити?
Так, купи мені ще.
А можна вертатись у той самий день?
Знов і знов, якщо хочеться?
Так, мабуть. Не бачу цьому перешкод.
Що будете пити?
-Так. -Віскі, чисте.
-Добре. Звичайне влаштує? -Так.
-Дуже гарні. -Що-що?
Мені подобаються ваші сережки. Звідки вони?
Не знаю.
Подарував колишній на першому побаченні замість квітів.
Хоч щось хороше від нього лишилося.
-Дякую. -А ви сьогодні ходили по магазинах.
Як ви здогадалися?
Вам можна танцювати?
Коли працюю – ні.
Дуже жаль.
Що це було?
Вона тобі сподобалася. Хотіла затримати її для тебе.
Мені потрібна не вона.
Упевнений?
Давайте. Одну пісню.
-Ні, я не можу. -Недовго. Давайте. Ходімо.
-Ходімо, потанцюєш зі мною. -О ні. Не зараз.
Добре.
Я йду в дамську кімнату,
та коли повернуся, будь готовий.
Тепер уже так не кажуть. Просто туалет.
Добре. Іду в просто туалет. Зараз буду.
Гей!
Тобі аж так подобається ця музика?
Я завжди думав, що не вмію танцювати.
А то просто музика була неправильна.
Так.
Побачимо, який ти будеш завтра.
Ну, який би не був, я буду не сам.
Такі дівчата були в Парижі чи що?
-Що? -Коли ти був там з Гарпом.
У нього була француженка?
Він розповідав лише про тебе.
А що ж там сталося? Він став інший.
Інший – це який?
Він займає більше місця.
Але поки що не знає, що з цим робити.
Може, він підріс.
Не знаю.
Я ж не знав його до того.
Але ж ти був з ним.
Не думаю, що він став кимось іншим, ніж був.
Може, ти просто не знала його так добре, як тобі здавалося.
А в Парижі ми не були, якщо він тобі таке казав.
Ось ти де. А я тебе шукаю.
Ходімо.
Що під моєю шубкою?
Це на потім.
Ходімо.
А як же Лео?
Не думаю, що він планує вертатися додому з нами. Ходімо.
Умієш нею користуватися?
Зараз розберуся.
Як ти її стягнув?
Я за неї заплатив.
Коли є гроші, нема потреби красти.
Авжеж.
-О, ні, Гарпере, я підберу волосся. -Ні.
-Бо буде в цій гидоті. -Ні, хай буде розпущене.
Отак. Потім помиєш.
Отак.
-Я не так виступаю. -Так краще. Готова?
Так. Так.
Виходь.
Зараз побачимо.
Ну, починай.
Ні-ні, не так.
Давай як у «Тініз». Просто будь собою. Не треба французької.
Чому? Дуже нагадує тобі Париж?
Може, й нагадує.
Готова?
Я знаю, що ти там не був. Мені Лео сказав.
Він не знає, де я був.
Камера працює. Починаєш чи ні?
Не починаю.
Вимкни.
Скажи, звідки вона в тебе. Я знаю, що не з Парижа.
Я забрав її у вбитого.
Він не мав кому її подарувати, а я мав.
Ну, добре. Просто не бреши мені.
А що буде, якщо тут поспати? Прокидаєшся такий самий?
Начебто.
Знаєш, коли… коли я знайшов цей будинок…
то захотів показати його лише тобі.
Гарпере. Чорт,
-я зараз усе забрудню. -Не хвилюйся за постіль.
-Вмикай знов камеру… -Заспокойся.
-…спробуємо ще. -Вернися, сядь.
-Ні, я готова. -Вернися.
-Вернися сюди! -Гарпере, ні!
-Іди сюди. Та… -Гарпере, що з тобою?
-Гарпере, ні! -Іди сюди.
Вернися й сядь! Ти завжди вертаєшся!
Що значить «завжди»?
-Я не… -Гарпер!
Ми вже це робили?
Що робили?
Ми вертались у цей день, цей вечір?
У все це?
Скільки разів?
Яка різниця? Різниці нема.
Як ти це робиш?
Я виходжу крізь чорний вхід,
і йду по тебе.
Ми йдемо гуляти, а потім вертаємося додому.
І завжди опиняємося тут.
Чому я не пам'ятаю?
Бо це не твій будинок.
Кларо, стій. Зачекай. Уже пізно.
-Будь ласка. Залишся! -Не чіпай мене.
Ти можеш вертатися стільки разів, скільки хочеш.
Я завжди знатиму, Гарпере, бо я знаю тебе.
Ти стежив за мною. А я – за тобою.
Ти й тоді був ніким.
А тепер, з усім цим, ти ще нікчемніший.
Гарпере!
Ні, ні! Ні!
Не чіпай мене! Ні.
Раз, два, три, кладемо.
Готовий.
Раз, два, три.
Ти ба, ми з тобою і досі живі.
Я тебе бачив. Знав, що ти виживеш.
Як це ти щось бачив? Скрізь був дим.
Ти… Ти ж Лео?
Він був у твоїй роті?
Так. Так.
Тебе про нього спитають, щоб повідомити сім'ю.
Придумай, що сказати.
Краще залиш це з ним.
Це ж його протигаз?
Я ж казав, що буду одразу за тобою.
Будете щось? Ми закриваємося.
-Як того разу. -Тобто…
Віскі, чисте.
Гарні сережки.
Подобаються?
Якщо дасте їх потримати, я скажу, звідки вони.
Якщо я помилюся, то оце – вам.
Якщо хочете їх украсти, вони нічого не варті.
Я віддам. Ну?
Зараз. Ясно, ясно.
Вони не дуже старі.
Два роки, може, три.
Вам їх купив чоловік.
Але вони недостатньо гарні, щоб подумати, що ви довго були разом.
Можливо, це жартівливий подарунок на перше побачення.
Ні, я їх сама купила.
У крамниці «Все за долар». Можете лишити собі.
Я не помилився.
Ну, ми цього не дізнаємося.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька