Ви сьогодні користувалися парфумами?
Зачіска інша? Чи щось іще?
-У нього вужче обличчя. -Ми до цього ще дійдемо.
Ви йшли додому. Звичайним шляхом?
Дивіться. Підборіддя отаке.
-Бачите? -Розумію ваше бажання швидше закінчити.
Та я хочу правильно намалювати того чоловіка.
Дивіться.
-Очі в нього на такій відстані. -Знаєте що?
-У нас є каталог. -Глибоко посаджені.
-Добре… -Може, послухаєте мене
і намалюєте те, що я кажу?
Якого кольору в нього очі?
-Сині. -Білки було видно з обох боків?
Так.
А ніс який?
Очі ще не такі.
-Але майже схожі? -Так, але я можу допомогти…
Це все, що треба. Фоторобот – це не портрет.
Випадкова людина не впізнає його на вулиці.
-Такого не буває. -Тоді нащо я тут?
Нам треба достатньо деталей для того, хто його знає,
щоб його впізнали по малюнку.
Це все марно.
Його ніхто не знає.
Агов!
Є тут хтось?
Допоможіть мені, будь ласка!
Вгамуйся, мужик.
Ніхто до тебе не прийде.
Можеш підійти? Будь ласка, допоможи.
Мене прив'язали.
У тебе перерізане сухожилля згинача пальців.
Хтось на тобі відірвався.
-Міцно прив'язали? -Достатньо.
Відв'яжи мене.
-Тут нема твого імені. -Та чого ти?
Документів нема.
Будь ласка, відв'яжи мене.
Тебе знайшли непритомним на вулиці Расін.
У внутрішній кишені є готівка. Візьми. Тільки відв'яжи.
Та тебе вже хтось обчистив.
Медики – вони такі, хитрі.
Гей, та зніми ці кляті…
Мужик, усе нормально? Що з тобою?
Скільки я вже тут?
Тебе привезли вночі. Нагорі переважно ті, хто тут надовго.
О котрій? Скільки минуло? Скільки годин?
Схоже, швидка привезла тебе опівночі.
О чорт. Мені треба йти. Треба йти. Треба йти.
Допоможи вибратися. Треба забиратися.
Не можна так надовго йти з будинку.
-Тебе хтось чекає? -Мені треба додому,
а то я стану, як чортів Лео.
Мені треба додому. Негайно додому!
Медсестри, мабуть, не просто так тебе прив'язали.
Якщо ти мене зараз відв'яжеш, я піду.
Та якщо доведеться чекати когось іншого,
перед тим, як піти, я зазирну до тебе.
Розв'язуй.
Добре. Тримай руки при собі.
На сьогодні мені лайна вже достатньо.
Ні. Ні.
Жінки, що сяють
НА ОСНОВІ РОМАНУ ЛОРЕН Б'ЮКС
Можна з нею поговорити? Дізнатися, чи все добре.
Вона збирає речі. Скоро вийде.
Це точно той самий чоловік.
Вона так і каже.
По-вашому, вона бреше.
А де всі? Ви що, сам над цим працюєте?
Кірбі прийшла, щоб скласти фоторобот, патрульні й досі біля бару.
Що ще ви від мене очікуєте після нападу без травм?
Це ж не один напад.
За кілька десятиліть убито багато жінок.
Ну, мої детективи переглядають свої старі нотатки,
вивчають усі старі нерозкриті справи, і ніхто…
Що?
Що таке?
Це він був учора?
Це його бачила Кірбі?
А що? Ви його знаєте?
Він був біля будинку Джулії Мадріґал. Сказав, що її сусід.
-Говорив з вами? -На поминках, коли всі розходилися.
Він питав про Кірбі?
Цікавився Джулією.
Питаю без осуду: ви були тверезий?
Ні.
Але я з ним говорив хвилини дві,
і це він.
Ви й Кірбі брали з собою, коли їздили до Джулії?
Так, вона там була.
Мабуть, він її там побачив.
Привіт. Як ти?
-Ти на машині? -Так.
Треба повернутися в бар.
Учорашній? Поліція там уже була.
Це він.
У нього є татуювання? Де ти це взяла? Лінскі не схотів дати мені копію.
Сама взяла.
Кірбі, зажди.
Не біжи так. Візьми вихідний. Тебе чекають Маркус з мамою.
Твоя машина на парковці. Вийдемо тут.
Ні, стій. Слухай.
Піди до них і скажи, що з тобою все добре.
З тобою все добре?
Я побачуся з Маркусом в офісі.
БАР «МЕДОВИЙ СВІТ» КОКТЕЙЛІ
Нам тут нема що робити.
Хтось мав його бачити.
Поліція вже опитала можливих свідків.
Я знаю, як він тебе знайшов.
Я його бачив біля будинку Мадріґал.
-Він з тобою розмовляв? -Так. Питав про Джулію.
Цікавився, що я напишу.
Слухай, дарма я тебе туди возив.
Мабуть, він побачив нас разом.
Ні, він за мною спостерігає набагато довше.
Відколи я була мала.
Тобто ви… ви разом росли?
Ні, просто він був завжди.
Я його згадала.
Ми з Рейчел тоді жили в одного з її довбаних бойфрендів.
Він до мене підійшов, я була сама.
І він виглядав так само, як учора,
точнісінько так само.
Послухай.
Може, зараз не треба намагатися це зрозуміти.
Ні. Річ не лише в ньому.
Розумієш?
Для мене все змінюється…
за кілька секунд.
-Стає інакшим. -Будь ласка, не треба.
Уперше таке сталося після нападу на мене.
Мене виписали з лікарні, минув приблизно рік.
Весь той час я працювала на старій роботі.
І от я приходжу в «Тріб'юн», як завжди.
А охоронець каже, що я там не з'являлася кілька місяців.
Мене ніхто не бачив. Ніхто зі мною не розмовляв.
За моїм столом сиділа інша людина.
Потім я пішла додому – а там мама. Каже, що тимчасово живе зі мною.
А я з нею не живу з дитинства.
Вона не розуміла, що я кажу.
Ніхто не розумів.
Отак просто для мене все змінилося,
а ніхто й не помітив.
І це стається знов, і знов, і знов.
-Ти говорила про це з Маркусом? -От і я про це.
Я з ним не одружувалася.
Я просто якось прийшла додому, а там він.
Не знаю, що сказати.
Слухай, я прийшла сюди вчора ввечері і знайшла оце.
Ти ж пам'ятаєш? Я тобі про них казала.
Де він узяв сірники з цього бару шість років тому?
Мабуть, бар давно відкрився.
Тиждень тому тут була срана пральня. Ми були тут разом.
Так, ми були тут разом, але все виглядало так, як і тепер.
Нічого не змінилося.
Ясно.
ВИЖИЛА ЛИШЕ ОДНА ЖЕРТВА
ШЕРОН ЛІДЗ, 35 УЦІЛІЛА
ЗАБУТІ ЖІНКИ ЧИКАЗЬКОГО ВБИВЦІ
-Привіт, Джинні. -Привіт, Шила. Я тебе щось попрошу.
Коли я сказала, що мій ключ украли?
Усі дії зберігаються в журналі.
Ти вже отримала нового?
Його активували тиждень тому.
Але старий і досі тут.
Хтось ним користується.
Хто?
Мабуть, ти.
Ти приходиш і йдеш в одні й ті самі дні.
ЖУРНАЛ РЕЄСТРАЦІЇ
Ні. Час не збігається.
Старий ключ використали о 08:25.
А я завжди о 08:00 уже нагорі.
Чому хтось за мною ходить?
Ну, в кожному разі кілька днів тому це припинилося.
Хоч би хто то був, мабуть, він зрозумів свою помилку.
Дякую.
Це все після статті?
-Пошукаю Еббі. -Добре.
Я вам передзвоню.
-На. -У мене. У мене.
-Це все назбиралося з ранку? -Так. Еббі сказала бути на телефонах.
-У нас аврал. -Ми чули, що сталося.
Як ти? Тобі не обов'язково тут бути.
А де ж мені бути? Продовження вже готується?
-Зараз будемо обговорювати. -Чудово. Там і побачимося.
Очевидно, що матеріал набуває розголосу.
Тираж у місті розпродано. Зацікавленість читачів неймовірна.
Адмінперсонал опрацьовує зачіпки.
Більшість – фігня, та є потенційно корисні.
Серійний ґвалтівник, дати виходу на волю підходять,
а ще молода жінка дзвонила щодо батька.
Він буває в місцях, де знайшли тіла.
Усе правдоподібне передаємо поліції.
Ден, що хочеш написати в продовженні?
У мене готовий нарис про Саммер Френсіс,
та я хочу поговорити з прокурором про підозрюваного по Мадріґал, бо нема…
Треба написати про те, що сталося зі мною вчора.
Упевнена? Можемо перечекати день.
Ні, треба писати.
У мене є копія його фоторобота.
Ні. Поліція не хоче, щоб ми його публікували.
Не можна чекати. Люди повинні його побачити.
Глянь, що почалося.
Якщо ми це надрукуємо, в поліції буде в сто разів гірше.
У них не буде часу його шукати.
-І що я… -Може, відкладемо це?
Треба знайти місце під нарис про Саммер Френсіс.
Що там з новим членом комісії?
Ще не було засідання,
-де затвердять призначення Вілбі. -Ясно. Що ще можна…
У мене про Калумет, протест профспілки.
Місця все одно буде недостатньо.
Гей.
Усе добре?
Він приходив до мене на роботу. А я не знала.
-Ви його впізнали? -Не знаю.
Щотижня я проводжу десятки екскурсій. Бачу сотні облич.
Відтоді, як ви загубили ключа, нічого не змінилося?
Наприклад, для вас щось стало не так, як було,
а ніхто, крім вас, не помітив?
Такого зі мною ніколи не бувало.
А з вами було?
Учора в барі він теж це помітив.
Як таке можливо, що ми єдині щось бачимо?
Не розумію.
Ніхто не знає, як ми зв'язані.
Наприклад, дві частинки.
Вони можуть бути якось зв'язані,
ніби їх з'єднує невидима ниточка.
Вони не можуть діяти самостійно,
тому коли щось стається з однією, друга реагує так само.
Усе, що вони роблять, переплітається.
Одна часточка впливає на другу, навіть крізь просторово-часовий континуум.
Ти бачив, щоб тут щось мінялося,
як у будинку?
Щось міняється лише тоді, коли когось звідси вивозять.
Ні, ні. Лео, я серйозно.
Що ти від мене хочеш?
Я бачу лише це трикляте світло, через нього важко згадувати.
-Може, треба повернутися… -Ага, ну…
…у будинок разом з тобою.
…ми про таке не домовлялися.
Ні. Цього не буде.
Ходімо. Я з тобою пройдуся.
Я помітив зміну за межами будинку.
Ти впевнений, що то не так, як зі світлом?
-Може, в тебе теж починається. -О ні. Ні.
-Там була інша людина. І теж це бачила. -Тоді нащо питати мене?
Бо я ніколи не приводив її в будинок.
-Неможливо, щоб вона розуміла… -Що-що, вона?
Де ти з нею бачився?
Ну, знаєш…
десь.
А вона точно побачила те саме, що й ти?
Побачила, як щось змінилося?
Ага. І знаєш що?
Було видно, що з нею таке не вперше.
Може, це вона все й змінює.
Може, вона знає те, чого не знаєш ти.
Та ні.
Дев'ятнадцять.
Останній раз.
Це Кірбі Мазрачі. Я питала про ключа, якого ви загубили.
Нащо ви прийшли?
Ваш ключ знайшли в жінки, яку вбили.
Знімок, який я показувала, – з місця злочину.
Піднімайтеся.
-Дякую, що впустили. -Заходьте.
Він роками за мною спостерігав. А я не здогадувалася.
Але ж я – не ви.
Тоді чому в тілі мертвої жінки був ваш ключ?
Ви ж казали, що цьому знімку 20 років.
Їх точно зробили лише торік?
«Габбл» зробив перший знімок Юпітера.
Була ціла виставка.
Що це таке?
Мабуть, дощ. Цілу ніч буде злива.
Слухайте, я мушу йти. Веду програму опівночі.
Замок весь час заїдає.
У вас нема штор. Не боїтеся, що люди зазиратимуть?
Ну й нехай. Зате в мене світло.
Де Ден?
У переговорній.
Тільки скажи…
Детективе, можете підтвердити те, що ми надіслали?
Ми проглянули матеріали про вашу жінку.
-Хто це? -Лінскі.
-Продовжуйте. -Схоже,
ваша інформація – переважно з нашого складу речдоків.
Ми почали з неї. Але уточнили все, що знайшли.
Ви зв'язувалися з Мадріґалами? Вони його впізнали?
Це Кірбі?
Ні, фоторобот ми ще не поширювали.
Хтось із вас чіпав запечатані докази?
Кірбі, зрізано пломбу на пакеті з твоїми доказами.
Детективе, ми вам передзвонимо.
Усе не так, як він каже.
Те, що ви пішли на склад речдоків, і так викликає питання.
А торкатися доказів узагалі заборонено.
То мої речі, Еббі.
Вони з ними нічого не роблять. Не працюють над справою.
Валяються там – і все.
Ти щось забрала? Щось там залишила?
Ні. Авжеж, ні.
Ден.
Не знаю. Я ненадовго відходив.
Ти справді думаєш, що я підкинула докази?
Можливо, сірники так туди й потрапили.
Кірбі.
Гей. Ні-ні. Усе добре. Усе добре, добре.
-Так. -Так.
Ходімо.
Мама сказала, що подзвонить.
Рейчел не розуміє, чому ти перестала з нею говорити.
Вона дуже засмучена.
Стільки всього про тебе питала, а я мало що міг сказати.
Наприклад?
Ми ніколи не ходили в той бар. Що ти там робила?
То була глуха зачіпка.
І він просто за тобою пішов?
Слухай, я й так про це думаю весь день. Можна просто поїсти?
Так. Налітай.
Дякую.
А це… Що це?
Що за скромність? Це ж твій витвір.
Бекон і… Це що, арахісова паста?
З виноградним джемом. Твоя їжа для щастя.
Я такого ніколи не їла.
Та про що ти? Не я вигадав це поєднання.
Серйозно. Я не знаю, що це таке.
Коли ти таке кажеш, я не знаю, що ти від мене хочеш.
Це не перевірка. Я кажу правду.
Добре, не їж сандвіч.
Може, мені сподобається. Я не знаю!
Ти мене хочеш вибісити?
Бо я вже не можу вгадувати, що в тебе в голові.
А я тебе й не просила.
Що?
Не знаю, Кірбі, не знаю. Я теж утомився. Я втомився.
Смачно.
Я радий.
Ви спізнилися. Служба скінчилася.
Допомогти вам?
Ви Рейчел?
Я Ден Веласкес, із «Сан-Таймс».
Вас Шерон прислала? Вона зняла слухавку з телефона.
Ні, вона не знає, що я тут.
Значить, на ваші дзвінки теж не відповідає?
А на вас чому вона зла?
Я точно щось зробив.
А на вас чому? Коли ви востаннє говорили?
А що? Що вона вам сказала?
Небагато.
Ну, якщо дочка захоче, щоб ви щось знали, вона скаже.
Так, це я помітив.
Вона завжди була така?
Слухайте, не треба друкувати мене у вашій газеті.
Ви втягли в це Шерон – і подивіться, що тепер.
Не думаю, що я таке заслужив.
Її вчора ледь не вбили. Визнайте хоч частину провини.
Вона часто робить щось відчайдушне?
Ви й правда не знаєте, яка вона?
Навіть після лікарні? Ну, вона ж там довго була.
-Мабуть, із психікою було не все добре. -Так, було хріново. І що?
Вона бувала ненадійна? Бувала непевна?
Відносно чого?
Вона брехала вам про те, що з нею сталося?
Вона не брехунка й не божевільна.
То завжди була моя тема. Тому їй треба було мати голову на плечах.
Ні, не дивись. Повернімося до фото з Монреаля.
А що це?
MACV у Сайгоні.
Вони такі молоді.
Ми й були молоді.
Хто це?
Це Ґузман. Наш тунельний щур.
Бачу, вам там було весело.
Боже. В'єтконгівці скрізь рили підземні бункери.
І лишали там пастки: з мінами, зміями, чим завгодно.
Знаходиш таку – знешкоджуй.
Цим займався Ґузман. Найменший хлопець у нашому взводі.
Ти з ним ще спілкуєшся?
Ні-ні.
Він не повернувся.
Ми були на патрулюванні в районі Ку-Чі й знайшли печеру.
Ґузман не схотів її зачищати, тому я поліз замість нього.
Узяв його ліхтарик, його револьвер і поліз униз.
Там було абсолютно порожньо. Хтось її уже зачистив.
Поки я її оглядав,
мій взвод нагорі потрапив у засідку.
Поки я виліз, половина з них загинула.
Тому…
Ти думав колись, що то мав бути ти?
Ні. Ні, я не думаю, що то мав бути хоч хтось із нас.
Та вибору в нас нема.
А це що?
Я його не пам'ятаю.
Ні.
Його татуювання.
Звідки воно?
Мабуть, це емблема його батальйону. У багатьох хлопців такі були.
У нього таке саме татуювання.
-Того чоловіка, що був учора? -Так.
Значить, він військовий.
Джинні. Тебе шукав Тео.
Сказав, що «Ґрейнджер» буде вільний для твоєї репетиції лише завтра.
Ясно. А де діти?
Вони тут почали бігати. Я відправила їх униз.
ЗІТКНЕННЯ ГАЛАКТИК
Це показники наших болометрів. Вони показують яскравість кожної зірки.
За їх допомогою ми вимірюємо відстань до зірок.
А це Джинні.
Вона любить схеми й дітей.
Джинні, може,
розкажеш їм, як їздила дивитись у телескоп в Аресібо?
Думаю, їм цікавіше подивитися на ті, що стоять у нас. Вони на даху.
Подякуйте вченому. Ходімо, діти. Виходьте.
-Дякуємо! -Ну, все.
-Нема за що. -Нема за що. До побачення.
Розважайтеся, діти.
Вони ж через дощ нічого не побачать.
Неважливо. Хай побавляться. Може, їм стане цікаво.
Чомусь мені здається, що Кеплерів серед них нема.
Ти відкалібрував Оґден для прямої трансляції?
Щоб моя промова була без затримок.
Вони доставляють повідомлення з небес.
Давні єгиптяни так казали про бджіл.
Вона без крил.
Я говорив з Берті.
Він сказав, у тебе мої записи про клієнтів Джулії.
Лише про ветеранів?
Не можна працювати над своєю статтею?
Клієнти Джулії на другому поверсі.
Вибачте. Треба записуватися.
Ім'я, час, кого ви навідуєте.
Бляха. Це ж ви, так?
-Так. -Чесно скажу,
вигляд тут у вас не найкращий.
Гарні фото публікують лише тоді, коли тебе вбили, тому…
Мені жаль, що з вами таке сталося.
Ви знали Джулію Мадріґал?
Я переважно працюю вночі.
Але пацієнти її дуже любили.
Ґорді в кімнаті 203, нагорі.
Можна я його тут почеплю?
Це той чоловік?
Так.
Ви його знаєте?
Так, він кілька разів приходив.
Він знав Джулію?
Ні, він приходив не до неї.
Чому всі кімнати різні?
Усі на цьому поверсі мають проблеми з пам'яттю.
Переважно деменція, Альцгеймер. В усіх, хто тут, пізня стадія.
Їх так багато, що ми можемо лише забезпечити їм спокій.
Безпечні умови.
Речі в кімнатах – те, що вони пам'ятають?
Так, щось знайоме. Ми почали так робити торік.
Здається, допомагає.
Не знаю, що Лео зможе розповісти.
У нього бувають хороші дні, а бувають погані.
Він такий молодий, а вже тут.
Ранній Альцгеймер?
Ознак нема.
Здається, не знайшли ніяких порушень.
Може, щось із психікою.
А це що?
Лео, де ти здобув свої медалі?
Скільки їх у тебе? Три, чотири?
Дарданелльська операція? Це ж Перша світова війна.
Так. Він весь час намагався втекти,
а потім я його заскочила внизу за переглядом «Шляхів слави».
Коли ми все це почепили, він заспокоївся.
…зайдіть у реєстратуру.
-Побудьте тут хвилинку. -…зайдіть у реєстратуру.
Привіт, Лео.
Здається, ми знаємо твого друга.
Розкажеш мені про нього? Він приходив тебе навідувати?
Можливо, є якісь контакти, родичі, з якими можна поговорити.
Я побуду з ним.
Ти був піхотинцем?
Як вони?
Інших фотографій нема.
У тебе нема родичів?
Як його звати? Чоловіка, який приходить до тебе.
Не кажи йому, що приходила сюди, добре?
Кому?
Це він?
Він не пускає мене назад.
Назад додому?
Назад у будинок.
Де він? Можемо піти разом.
Ні, не роби цього. Не наближайся до нього.
Добре.
Я скажу йому, що це ти мені сказав.
Що я сказав?
Ти мені сказав, де він.
Сказав? Коли?
Щойно.
А він знає, що… Знає, що то я її взяв?
Ага.
Тому я й прийшла.
Щоб забрати її і віддати йому.
Але ж ти його не знаєш. Не можеш знати.
Я його знаю.
Ти мені сказав, де він.
Ні. Я не казав.
Але ж він цього не знатиме.
Якщо я прийду до нього й скажу, що це ти розповів.
Віддай йому.
Тільки не кажи, що то я її забрав, будь ласка.
Ну що, готова?
Зараз побачимо.
Ну, починай.
Ні-ні, не так.
Давай як у «Тініз». Просто будь собою. Не треба французької.
-Чому? Дуже нагадує тобі Париж? -Так, можливо.
Це він. Його голос.
Я знаю, що ти там не був.
-Мені Лео сказав. -Він не знає.
Камера працює. Починаєш чи ні?
Вона його знає.
Не починаю.
Вимкни.
Привіт, Джинні.
Звідки ти знаєш Шерон?
Я вас бачив разом.
Ви про Кірбі?
Її не так звуть.
Поговори з нею за мене.
Авжеж. Можу поговорити. Що їй сказати?
Ти вже кажеш.
Так. Розумієш, коли я…
Коли я щось відчуваю, вона знає.
Знайшов у документах якісь контакти?
Лео під опікою держави. Я зв'яжуся з мінветеранів.
Що? Що таке?
Це не твоя машина.
Вона знає, і…
Так.
Слухай, слухай. Я ж казав.
Сьогодні – ні.
Я поїду на метро.
І на чому, по-твоєму, я сюди приїхав?
На тойоті «Селіка». Коричневій.
Пасок безпеки з мого боку не працював.
Той, хто там сидів, мабуть, курив. Біля вікна були підпалини.
Ти права.
Колишня дружина терпіти не могла ту машину.
-Ти її пам'ятаєш? -Так.
Я її продав кілька років тому й точно приїхав сюди не на ній.
Коли для тебе щось змінюється, ти це усвідомлюєш?
Іноді.
А іноді зміни випадкові.
Можливо, це те, що буде.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька