Минуло три дні, а ви й досі його не схопили.
Дякую. Дуже дякую.
Хоч я вам і не рада, я все-таки чемна жінка.
Він не прийде.
Я виростила Дейла не таким дурним.
От тільки не розумію, чому він утік. Мій син визнав провину.
Мабуть, зрозумів, що тюрма – не для нього.
Таке буває.
Щораз, як я приходила, він був весь у синцях.
Ви часом не знаєте чому?
Ну, він уміє дратувати інших.
Чому ви так ненавидите мого Дейла?
Я ріс в Отвеї. Знаєте, де Отвей?
Так.
Мій батько, він...
Був не те щоб розумником.
Не те щоб міцної статури.
Але працював важче за всіх. За всіх.
Добував вугілля 30 років.
І над усе хотів, щоб я ніколи не працював під землею.
Ні-ні-ні.
Я мав здобути шанс піти в університет, як ваш Дейл.
Чогось добитися в житті.
Він не дожив і до 50, помер,
вихаркуючи з легень чорне лайно.
Чесна праця. І вона його вбила.
Я так і не пішов в університет.
Тому ненавиджу кожного засранця,
який вирішив, що це занадто важко.
Що краще обкрадати людей чи продавати наркоту –
і сцяти на всіх інших з високої дзвіниці.
Як ваш Дейл.
У мене серце крається від думки, що я більше його не побачу.
Та я згодна жити, не попрощавшись,
якщо це значить, що він проведе життя
подалі від таких негідників, як ви.
Та ви його ще побачите.
Там, де бачили востаннє. Навіть не сумнівайтеся.
ШАНТАРАМ
Докторе Лін, я не можу.
Це ви лікар. А не я.
Я не лікар. І ніколи ним не був.
Парваті, ти вже знаєш майже все, що знаю я.
Він каже, що ніколи не бачив таких лікарів, як ти.
Ти будеш чудовим лікарем для Саґар-Вада,
люди приходитимуть до тебе по консультацію з усіх усюд.
Будь-який чоловік буде радий мати таку дружину.
Давай серйозно. Це не жарт.
Парваті, в тебе це від природи. Легко дається.
Я дівчина. Люди мене не слухатимуть...
Якщо захочуть одужати, то доведеться слухати.
Прабу й Касім допомагатимуть.
От би ти не їхав.
Ти впораєшся. -Я кажу не лише про лікування.
Тепер мені треба перев'язати рану.
Купився, га? І як воно? -Так, так.
Ти в мене теж купишся. І ти.
Це жарт.
Я жартую. Жартую.
Схоже, твій Хадербай дотримав слова.
Іншалла, скоро в нас буде власний водогін.
Я знаю: ти думаєш, ніби я тебе обдурив.
Ти зробив те, що, по-твоєму, мусив. Я знаю, що ти зробив це для нас.
Але ти хотів би, щоб не зробив.
Голодним байдуже до минулого, Лін.
То що, прощаємося?
Бо чому б іще ти розказував Парваті про ліки?
Чи роздавав харчі сусідам?
Так, мабуть, прощаємося.
Я знаю, Касіме: треба було частіше тебе слухати.
Так. Тобі й усім, хто тут живе, бо я дуже мудрий.
Ти, містере Лін, велика скабка в дупі.
Я все одно за тобою сумуватиму.
Кажу тобі: він не приходив.
І ти нічого не знаєш?
Хіба я була б тут, якби знала?
Якщо він не приходив, значить, у нього нема паспорта.
Де ж він?
Я знаю, Лізо, що ти мені брешеш.
Вставай, вставай. Кажу, вставай!
Ти не можеш це забрати. Мауріціо. -Оце не брати? Оце не можу?
Ні? -Мауріціо, перестань.
Послухай мене.
Я можу робити все, що схочу.
Зрозуміла?
Ти ж розумна, Лізо. Набагато розумніша за нього.
І ми можемо все виправити. Усі разом.
Передай це Модені. Добре?
Ми втрьох ще встигнемо звідси поїхати, але він повинен...
він повинен принести мені гроші.
На що ми йдемо дивитися, Прабу? У мене справи.
На майбутнє, Лінбаба.
Це таксі Аруна. -Ні!
Половину часу це тепер моє таксі.
Він не може водити його цілу добу без сну.
Тому коли не водитиме він, водитиму я,
за що він матиме цілком стерпний відсоток мого доходу.
Удень я буду тургідом. А вночі возитиму пасажирів.
Гей! -А коли ти спатимеш?
Коли одружуся.
Без тебе я небагато зароблятиму як гід.
Без тебе я знов буду лише один з цілого натовпу.
Ти все одно будеш «гід номер один у Бомбеї».
Я тут думав:
коли я заберу в Дідьє документи,
може, таки з'їздимо з тобою у твоє село?
До твоєї сім'ї.
Ти ж казав, що там гарно.
Лін, якщо я поїду додому, мій батько – не дуже сучасна людина –
дізнається, що я залицяюся до Парваті й захоче посаг.
Батьки Парваті дозволили мені до неї залицятись,
і я не хочу, щоб вони передумали.
А тому хочу, щоб весілля було дуже скоро.
Я скажу батькові Парваті, що посагу не треба. Отакий я сучасний.
Він теж буде радий вирішити це питання по-сучасному.
Так, не сумніваюся.
Друже, тобі не здається, що ти трохи спішиш?
Ви з Парваті провели разом не так і багато часу.
У нас на це будуть роки, коли ми одружимося.
А сьогодні в нас перше офіційне побачення, Лінбаба.
Більше не треба ховатися.
Лін, для мене це дуже важке рішення.
Ти мій близький друг, але Парваті...
Ні, я розумію. Розумію.
Я за тебе щасливий.
До Рейналдо? -Так.
А хоча... ні.
Спершу треба з'їздити до декого ще.
Хто там?
Угадай з трьох разів.
Я два дні сидів сам у своїй хатині,
поки не зрозумів, що ти не повернешся. Тому й прийшов.
Ну, проходь.
Я вирішувала термінову справу.
І досі вирішуєш?
Власне, так.
У мене є обов'язки, Лін. Як і в тебе.
Уже нема.
Завтра я їду.
Щоб не було ніяких сумнівів:
я все сказав серйозно.
І навіть якби знав, що після тих слів ти підеш і уникатимеш мене,
я б усе одно їх сказав. -Я пішла не тому.
Але тому не повернулася?
Словом, я не хотів їхати, не попрощавшись.
Прощатися важливо.
Значить, прощаємося?
Назавжди.
Або можеш зі мною сьогодні повечеряти. -Що? Господи.
Мій останній вечір у Бомбеї. Повечеряймо.
Як двоє звичайних людей.
Можеш навіть дати мені список тем, яких не можна торкатися.
Я згодна.
Так? -Так.
Тоді підшукуй місце, бо я навіть не знаю, з чого почати.
Не зупиняйся.
Що ти собі, в хріна, думав? Обчистив Рагіма, Жу.
Мауріціо в нас усе перерив.
Себастьяне, було страшно.
Мауріціо хотів тебе тут кинути, тому пішов він нахрін.
Я все забрав.
Лізо, можемо їхати вже зараз. Можемо... -Як?
Мауріціо забрав наші паспорти, як нам звідси виїхати?
Він вистежуватиме нас, хоч би куди ми йшли. Тебе вб'ють.
І ще й вирішать, що я до цього причетна.
Лізо, ти хотіла, щоб я був сильний.
Але не так. Тікай, поки з тобою щось не зробили.
Лізо, прошу, послухай.
Лізо, ходімо зі мною. Прошу.
Вибач, я не можу.
КАФЕ «У РЕЙНАЛДО»
Стільки червоних сповіщень, і серед них нема потрібного.
Може, Лін Форд – звичайний ґора,
а в Бомбеї ховається від колекторів або сердитої дружини.
У всіх найкращих журналістів, яких я знаю, є одна спільна риса.
Невтомна наполегливість.
Та невже?
Що? Я ж не кажу, що в тебе її нема. -Думаєш, я не зможу?
Що? Ти мені просто підігрував?
Є інші способи з'ясувати, хто він.
Лін. Як справи?
Нема на що скаржитися.
Я Лін. -Це Нішант.
Він мій... хлопець. -Я її... хлопець.
Я хлопець Кавіти. Радий знайомству, Лін.
Я теж.
Ви не бачили тут Дідьє?
Його не було вже кілька днів.
Ясно.
Ну, побачимось. -Бувай.
Дідьє не приходив?
Дідьє? Ні.
Гей, це Лін.
Дідьє!
Лін. Я не зробив тобі паспорт.
Ясно.
У чому справа, Дідьє?
Я нікуди не піду, поки не відчиниш двері.
Привіт.
Ти звідси виходив після того, як ми попрощалися?
Ну, один мій сусід радий приносити мені їсти й пити.
Не бачу причин виходити.
Хочеш забрати фотографії і гроші, щоб замовити необхідне.
У мене... У мене все лежить отут.
Ти не зробив мені паспорт.
Прекрасно.
Це небезпечно. Навіщо ти сюди приїхала?
Діді продала сюди мій борг.
Що мені було робити? Відмовитися?
Коли ти зможеш звідси піти?
Я буду тут, доки не буде сплачено мій борг.
Не треба було дзвонити в мій офіс.
Який у мене був вибір? Я не знала, що ще робити.
Я нічого не могла зрозуміти.
Я не дурна, Акаше.
Я знаю, що наші розмови про втечу, про наше життя в Канаді,
усі мрії – це все було несправжнє.
Я знаю, що можу бути лише твоєю коханкою.
Але зараз...
Я хочу побачити, чи кохаєш ти мене так, як я тебе.
Чоловік на такій посаді, як у мене...
Якраз завдяки цій посаді Валідбай дав тобі багато грошей за Саґар-Вада.
Візьми їх...
Візьми гроші, які отримав за Саґар-Вада, і визволи мене.
Якщо Валідбай про тебе дізнається,
його люди тебе вб'ють.
Тут я помру в будь-якому разі.
Усе одно ніколи не говори про мою з ним домовленість.
Для тебе це небезпечно.
Тут для тебе краще.
Тобто для тебе. Я тут у небезпеці.
Викупи мене в мадам Жу за Валідові гроші.
Іди поговори з нею.
І тоді все буде, як і було.
Акаше. Ти ж теж цього хочеш?
Так. Так, авжеж.
Я зроблю все необхідне.
Пане міністр Пандей.
Прошу вас.
Що? Може, залишиш мене пиячити в депресії?
Карла колись сказала мені, що депресія буває лише в тих, хто не вміє сумувати.
Яка хрінь. Що це взагалі означає?
Якби Карла менше думала й більше відчувала, їй би було краще.
Так, з цим сперечатися не стану.
То що сталося?
З чого почати?
Мій батько був чудовим учителем, але було одне «але». Я.
Мої невдачі в навчанні ображали його до глибини душі.
Коли я був малий, мені здавалося, що його рука
така велика, що від його ударів синцями вкривалося все тіло.
Я жив у жаху перед його ударами
і з відчуттям абсолютної нікчемності від цього.
Тому в 16 років я втік з дому.
Я був кмітливий юнак, мав певний шарм.
Відтоді й донедавна ніхто мене так не бив.
А з копами було те саме.
Вони не бачили в мені нічого вартісного.
А комусь не насрати, що вони думають?
Ну... У глибині душі я знав, що вони мали рацію.
Що то таке?
Нагадування.
Я їх зберігаю, щоб пам'ятати, яка я жахлива людина.
У молодості в мене був коханець. У Генуї.
Прекрасний чоловік всередині й зовні. Він багато чому мене навчив.
Альберто.
Він писав мені такі прекрасні листи.
Здається, я заново народився в його обіймах.
І що сталося з Альберто?
Ну, він мене кохав.
Я кохав його.
Але потім він прорахувався.
Він...
вирішив перевірити наше кохання.
Попри свою мудрість він не знав, що кохання не можна перевіряти.
Чесність – так. Вірність – авжеж. Але не кохання. Розумієш?
Кохання триває вічно,
навіть якщо ми зненавидимо того, кого кохаємо.
Можна кохати людину й жахливо з нею вчиняти,
одночасно з коханням.
Тому, ну,
Альберто дозволив мені побачити, де він зберігав гроші,
тому я все забрав і... і втік.
Кохання також означає, що він би тебе простив.
Ти більше його не бачив?
Через п'ятнадцять років я побачив його в парку
і швидко пройшов повз нього.
Я...
Я швидко пройшов повз доброго, неймовірного чоловіка, який мене кохав,
лише тому, що він був старий і вже не гарний.
Його слабкість, його самотність мене нажахали.
Я не хотів бути до них причетний.
А тепер... тепер я – це він.
Коли мене били у в'язниці, я знову був з батьком.
Нікчемний, непотрібний.
Ніби все моє життя було міражем.
Тільки якщо так і лишишся в цьому хаосі.
Ти вже втік від того, від чого ховаєшся.
А ті копи тут.
Я боятимуся щораз, як ітиму по вулиці.
Дідьє, я пограбував банк.
Утік з в'язниці.
В Австралії я скрізь у розшуку.
Коп, який мене засадив, був би радий, якби я був мертвий.
Навіщо ти кажеш це мені? Це перевірка? Ти ж знаєш, що я завалюю перевірки.
Ні, це не перевірка.
Я просто хочу, щоб ти знав: я розумію.
Я й досі щодня прокидаюсь і думаю, що по мене прийдуть.
Страх не зникне, хоч ти залишишся тут, хоч ні.
Але кожен наш день на волі –
удар по яйцях тим виродкам.
Беррі,
ти ж знаєш, що я не люблю поганих новин.
Є збіг. Цей день настав, сержанте.
Бери його.
Чарлі. Чарлі Пендерґаст дав мені пушку.
Він мені її не давав, але вона його. Я її взя... я її позичив.
Якщо чесно. Але він мені її не давав.
Я взяв її без його відома, але це його пушка.
Кажеш, Чарлі Пендерґаст. -Чесне слово.
У нас є фотографії та записи,
зроблені сьогодні й тоді, коли ви з Сунітою були в Хандалі.
Вашому життю настане кінець,
вашу репутацію буде зіпсовано, ви зганьбите дружину й дітей.
Але ми вам не вороги, пане міністр.
Ми лише просимо дослухатися до волі народу.
Якщо вони проголосують за Хадера Хана – так тому й бути.
Якщо Валід не отримає нетрі, то вб'є мене, як убив Руджула.
Валід не вбивав Руджула. Вім умер, бо зрадив Хадера Хана.
І як же Суніта?
Якщо ви нам відмовите, що, по-вашому, буде з нею?
Вона каже, ви її любите. -Люблю.
Усе було б набагато простіше, якби я її не любив.
Але сім'ю я теж люблю.
Я важлива, статусна людина.
Сім'я моєї дружини користується великою повагою.
Суніта – усього лише проститутка з Каматіпури.
Я був дурний,
якщо думав, що зможу з нею бути.
Ви хочете, щоб усе було по-вашому й без наслідків.
Авжеж.
Тоді довіртеся Хадербаю.
Я... я згоден.
Тоді ми збережемо ваші таємниці. І Суніта зможе сьогодні ж звідси піти.
Може...
Може, краще, щоб вона лишалася тут.
Ви її покинете?
Це ви її сюди привезли, а не я.
Бачу, всі шляхи ведуть у Саґар-Вада.
Якщо хтось дізнається про міністра Пандея,
ми вважатимемо, що це ти розповіла. І Хадер тебе вб'є.
«Ми». «Хадер».
Маєш на увазі себе.
У той день я спостерігав за страхом Дідьє
і прекрасно розумів, як це: відчувати, що на тебе полюють, відчувати страх.
Але ще я розумів, що здолати це можна, лише пославши все нахрін і ризикнувши.
Вони йдуть за нами чи що? -Ні-ні. Це не по тебе.
Готовий? -Це ж копи.
Після тебе.
Гей, бос!
Дідьє, друже, з поверненням. -Радий бачити.
Гей! -Радий бачити. Як ти?
Так, вибачте. Мене не було кілька днів, та я повернувся. Так. Так.
Так, так. Ні, все нормально.
Гей, гей.
Намасте, намасте. Усе добре.
Може, ти й не хочеш друзів, а вони в тебе все одно є.
Ну, принаймні один справжній.
Пиво й віскі.
Мабуть, треба сісти.
Пити стоячи – це варварство.
Мені треба відлити.
Привіт, Мауріціо.
Де ти був?
Вирішував особисті справи.
Модена до тебе не звертався?
Ні. Нащо я міг би йому знадобитися? Ну...
Паспорти.
Якщо звернеться, лиши вістку на барі або подзвонити на цей номер.
Як я розумію, він не повинен знати, що ти цікавишся його долею?
Не повинен.
Це моє місце.
Думаєш, я не знаю, що ти зробив?
Значить, ти знаєш більше за мене.
Але якщо ти від цього бісишся, я задоволений.
Скоро й тобі дістанеться.
Про що це він?
Поняття не маю. -Здуріти.
Будьмо.
Як усе пройшло?
Пандей здався швидше, ніж ранді за 50 рупій.
Карла руками розчавила його яйця.
Чудово. Прекрасні новини.
Карла?
Роботу зроблено.
Пандей, мабуть, і справді кохає цю жінку.
Пандей боїться, що Валід його вб'є, коли дізнається.
Може й убити.
Але тоді буде вже пізно.
Як би я хотів бути мухою на стіні,
щоб побачити Валідове лице, коли він про все дізнається.
То ось для чого все? -Ні. Але покарати його зневагу –
бонус, задоволення від якого я не заперечуватиму.
Карло, я знаю, що для тебе це було непросто.
Мені було не так важко, як Суніті.
Ти їй співчуваєш.
Вона кохає Пандея. І нічого не просила, тільки кохання у відповідь.
Ми цим зманіпулювали, і Пандей кинув це кохання їй у лице.
І тепер вона знає, що політикам нема віри.
Я думав, це буде святкування. Ми ж перемогли.
Насолоджуйся. Так буде не завжди.
Я вас залишу. Розбирайтеся з цим... навіть не знаю, що це.
Карло.
Скажи мені, що я можу зробити, щоб ти знов була щаслива?
Я хочу дати Суніті свободу й стільки грошей,
щоб вона могла вирішити, що з ними робити.
Авжеж. Але що потрібно тобі?
Гей. Це мені не знадобиться.
Можеш лишити собі або роздати.
Як думаєш, у якій піти?
У цій?
Чи, може, в цій?
У тій.
Я думав, у цій.
Чорт, я дуже нервуюся, Лінбаба.
Було легше, коли ми робили це таємно.
Добре, що нервуєшся. Значить, це важливо.
Я теж нервуюся.
А ти чому нервуєшся?
І я не розумію, чому ти витрачаєш гроші на вечерю з міс Карлою,
якщо ти все одно їдеш.
Попросиш її поїхати з тобою? Такий у тебе план?
Хороший план, Лінбаба. Набагато краще, ніж жити в сільській халупі з...
Арре, герой!
Як нас можна не любити?
Глянь на нас! Ми гарні.
Можеш, позичити мою другу нарядну сорочку, якщо хочеш.
Та ні, в мене все є.
Ачча, мушу в тебе щось спитати.
Серйозне питання. -Що тобі треба?
Якщо ти сьогодні приведеш сюди міс Карлу, щоб займатися сексом,
можна я подивлюся, щоб навчитися, що найкраще робити під час сексу?
Купився, так?
Купився! Ну, скажи.
Чому ти не поїхала з Моденою?
Мауріціо до смерті мене налякав.
То було занадто.
Модена все це зробив, щоб довести, що кохає мене.
А я його послала.
Якщо він лишиться, то він божевільний.
Треба було спочатку йти до мене.
Я б дістала для вас паспорти й документи.
Мені страшно, Карло.
Я не хочу вертатись у його квартиру. -Тоді лишайся тут.
У тебе все добре?
Не знаю.
Я й справді не знаю.
Мадам Жу зізналася мені в очі, що вбила Ахмеда.
Сказала так, ніби очікувала, що я її зрозумію.
Мадам Жу – довбана потвора. -А я тоді хто?
Коли я поїхала в Саґар-Вада до Ліна,
він ледь не вмер від холери.
Я йому позаздрила.
Він знав, за що міг умерти. Воно було того варте.
Він сказав, що кохає мене.
І що ти відповіла?
Ні. Дай угадаю.
Ти сказала, що не віриш у кохання. -А потім утекла.
Може, він – відповідь на твої потреби, Карло.
Від самого початку я про все брехала: про Руджула, Хадера. Про все.
Він заслуговує кращого.
Може, хай він сам вирішує.
Слухайте.
Я знаю, що ви думаєте, і я вас розумію...
Я думав про те, як скоро ти долетиш до землі,
коли ми викинемо тебе у вікно.
Мій постачальник підісрав нам обом. Ясно?
Цей раз, коли я віддав йому твої гроші, він зник.
Я його шукаю, але поки що не знайшов.
І тому ти спакував речі й виїжджаєш?
Думаєш, я тупий?
Відчиняй вікно.
Клянусь, я кажу правду. Чуєш? Я кажу правду.
Рагіме, якби я мав твої гроші, хіба я б тут лишався?
Як звати твого постачальника?
Я його знайду. Клянуся.
Ні! Ні-ні-ні. Ні.
Ні, Рагім. Ні!
Лін. Лін Форд. Лін Форд.
Лін Форд. Його звати Лін Форд.
Зазвичай він «У Рейналдо».
Я його не бачив, відколи віддав гроші. Та як побачу...
Я його знайду. І коли знайду, прийду до тебе в готель.
Бо ми ж з тобою такі добрі друзі, так?
Щось ти втомлений, Мауріціо.
Ти вже так довго його шукаєш. Відпочинь.
А ми підемо пошукаємо цього Ліна Форда.
Ходімо. -Слухай... Зажди.
Він звідси не вийде... -Я знаю тих...
...поки я не скажу. -Я тобі потрібний! Рагіме!
Якщо спробує, зламай йому ноги. -Рагіме!
Добре. Добре.
Друже!
Друже, йди сюди, швидше.
Ми голодні. Швидше. Іди сюди!
Тітонько, що будете?
Беріть що хочете, тітонько.
Паттіс і самоса ніби непогані.
Так, їй один паттіс.
А ще я люблю арахіс у цукрі, Прабу. Він дуже смачний.
Так, друже, арахіс у цукрі. Нам треба все.
Дякую. Дякую.
Дякую.
Поки я там сидів, мені здавалося, що, може, все-таки я міг мати бажане,
що заслужив якусь свободу і майбутнє, яке чогось варте –
майбутнє, в якому буде Карла.
Виглядаєш надзвичайно.
Ти й сам вишукано вбрався.
Усе добре. Я сам. Дякую.
Так, сер.
Тут не сталося нічого цікавого.
Нічого не було.
Плавно, мов танцівник.
Ну ось.
Чарлі.
Чарлі! Там хтось у дворі. -Що? Що?
Послухай мене.
Хто там ходить?
Старший детектив Волтер Найтінґейл,
федеральна поліція Австралії, друже.
Чорт! Сховай це лайно. -Ми просто хочемо побалакати.
Чарлі, послухай мене. Ми заходимо.
Бляха, Міссі, перестань плакати! Сховай кудись це лайно!
Міссі, ворушися!
Чорт.
Заходьте ззаду. Пригинайтеся.
От чорт. Бл***.
Бл***.
Чарлі, вони обходять будинок!
Нічого подібного, виродки.
Бл***! Бл***!
Чорт забрий! Добре!
Добре! З мене досить!
Ану всі перестаньте стріляти!
Не стріляти! -Я виходжу, чуєте?
Не стріляти.
Ляж на підлогу, добре?
Ні-ні-ні. -Ляж, будь ласка, на підлогу.
Усе добре. Я тебе кохаю.
Добре!
Ну, я виходжу. Не стріляйте.
Чуєте?
Я тебе кохаю.
Бачиш мій пістолет?
Кладу пістолет на машину. Побачив?
Просто побалакаємо, друже.
Чарлі, може, покладеш револьвер?
Ах ти чорт!
Бл***! Господи! Бл***!
Здається... Здається, ти мене підстрелив, гівнюк.
Виклич швидку. -Викличу. Викличу.
Слухай, мені... Мені треба знати.
Що?
Пограбування банку...
Ну? -Ти стріляв у поліціянта Флоріса?
Так. Я стріляв.
А тепер виклич мені допомогу. Виклич допомогу.
Де Дейл Конті? -Дейл?
Де Дейл Конті? Ні-ні-ні.
Відчуваєш? Відчуваєш?
Ну?
Слухай, слухай. Слухай.
Ти вмираєш.
Ти вмираєш, чорт тебе бери,
і лише я можу зупинити твою смерть, зрозумів?
Тому кажи.
Кажи. Де він?
Ти не змусив Дейла говорити.
Мабуть, ти через це на гівно зійшов?
Добре, добре. Якщо я мовчатиму, хто виграє?
Добре, добре. Я скажу. Скажу.
Я скажу. Скажу.
Таке життя.
Мудило.
Дивиться на мене, і оком не змигне... Дякую.
І каже: «Можна я подивлюся,
щоб навчитися, що найкраще робити під час сексу?».
Я йому повірив.
Чесне слово, він поводиться, як клоун,
але я не зустрічав достойнішої, кмітливішої людини.
Я його люблю, чорт забирай.
Усіх їх.
Це все через вино. -Авжеж.
Може, ти розповів мені цю історію про Прабу
лише для того, щоб вправно зачепити тему сексу у твою останню ніч у Бомбеї.
Ти така ж зіпсована, як і він.
Хіба що ти зачепила цю тему з власних сексуальних міркувань.
Розслабся.
Ні, навіть якщо попросиш...
Я не кажу, що ти просиш...
Навряд чи я зміг би після цього поїхати.
А мені таки треба їхати.
Шкода, що ти змушений.
Поїдь зі мною.
Без обіцянок, без гарантій.
Просто ми з тобою разом, поки нам це подобається.
Для цього ти мене сюди запросив? -Так.
Щоб робити саме це: сміятися, розмовляти.
Бачиш, як це просто, як приємно?
Важко думати, що я більше тебе не побачу.
Я не хочу їхати, бо я в тебе закоханий.
Усе не так просто, Лін.
А могло б бути.
Що тебе тут тримає?
Що таке важливе, що його тут уже не буде,
якщо ти вирішиш повернутися?
Карло, може, я й помиляюсь,
але ти дуже схожа на людину, яку колись описала:
сидиш сама в рятувальному човні, який тоне, і боїшся вистрибнути.
Може, я не хочу, щоб разом зі мною потонув хтось іще.
Я охрінезно плаваю.
Я не можу. -А могла б.
Я сумуватиму, Лін.
Сильно.
Якби я пішов за нею,
чи передумала б вона? Чи погодилася б поїхати зі мною?
Я вже цього не дізнаюся.
Знаю лише, що в такому разі після цього сталося б зовсім інше.
Ти Дідьє Леві?
Але не знаю, хто ви.
Я чув, ти дружиш з Ліном Фордом.
Мені треба його знайти. У нас із ним справи.
З Ліном? Так. Та я його вже давно не бачив.
Останнє, що я про нього чув – він з прекрасною шведкою
зняв номер у готелі біля Таджу.
І вони збиралися з'їздити, здається у Варанасі.
Але ви, мабуть, з ним уже розминулися.
Та я буду радий допомогти з вашими справами...
Ти не можеш.
Лізо. Це я, Себастьян.
Себастьяне, що ти тут робиш? Це небезпечно.
Я перевірив: хвоста не було.
Я думала, ти поїхав.
Дарма ти не поїхав.
Я не поїду без тебе.
Я тебе кохаю, Лізо.
Пробач мені.
Мені дуже жаль, що я такого наговорила. Я хочу поїхати з тобою.
Карла хоче допомогти. Вона дістане нам нові документи.
Усе вдасться.
Іди в Саґар-Вада й знайди лікаря-ґору, Лінбабу. Зрозумів?
Передай йому, що Дідьє сказав лишатися там і не виходити з нетрів.
Якщо його там нема, знайди Прабу й скажи йому, щоб прийшов сюди до мене.
Зрозумів? Біжи. Давай, давай. -Зрозумів.
Якщо не відв'яжеш мене, я насцю в штани.
Утнеш щось – я тобі ноги переламаю.
Я тут. Давай швидше.
Ти ще пишеш статтю про Ліна?
Він знає?
Це він тебе сюди прислав?
Я прийшла попросити тебе зупинитися.
Ліндсі Форд – ім'я мертвого чоловіка.
Чи ти це знала?
Ким Лін був – неважливо.
Важливо, хто він тепер, яку роботу робить у Саґар-Вада.
Якщо стаття вийде, йому доведеться покинути Бомбей.
Він цього не заслужив.
Багато людей заслуговують на покарання за лайно, яке вчинили,
але Лін не з їхнього числа.
А чим ти взагалі займаєшся, Карло?
Ми сидимо «У Рейналдо», ми всі розважаємося.
У нас дружні стосунки, але ж ми насправді не друзі.
Слухай, Лін мені подобається. Але це те, чим я займаюся.
Я журналістка. А Лін – цікавий матеріал.
Я допомагаю укладати непрості угоди.
Якщо відмовишся від статті про Ліна, я дам тобі кращий матеріал.
Який?
Про корупцію, хабарництво, секс, убивства.
Про те, як за допомогою цього всього бомбейський гангстер
намагається прибрати до рук нетрі Саґар-Вада.
Добре.
Я слухаю.
Спершу поклянися, що даси Ліну спокій.
Хоч би що сталося, він зможе лишитися в Бомбеї.
Заходь.
Ні, мені досить. Досить.
Мені жаль, що я його застрелив.
І мені, синку. І мені.
Та все одно сьогодні був вдалий арешт.
Усе одно маємо результат.
Сьогодні був повний провал.
Коли копи убивають таких типів, для інших покидьків вони – герої.
І тепер Пендерґаст не скаже нам, де той гівнюк.
Не знаю...
Це результат тільки для твого маленького мозку.
Що це за довбаний жарт?
Не кажи мені, що йдеш. Мені треба з кимось напитися.
Лін, ми йдемо разом.
Друже, я ж тільки прийшов. Нап'юся в дрова.
Лін, ходімо. Вип'ємо в мене вдома.
Щось сталося? -Потім поясню.
Що таке? -У мене невеликі неприємності.
Потрібна допомога, але не тут.
Ну, ходімо. -Ще неприємності?
Я лишив тебе самого на шість годин. Що коїться?
Не зупиняйся.
Він за тобою стежить? -Ворушися. Ворушися.
Сюди.
Що ти хочеш? Якого хріна ти за ним стежиш?
Відпусти... Відпусти... -Якого хріна...
Чому стежиш за ним? -За тобою.
Він стежить за тобою, Лін! -Якого хріна?
І їх буде більше!
Що коїться?
Що ти зробив, Лінбаба?
А що я зробив?
Господи боже.
НА ОСНОВІ РОМАНУ «ШАНТАРАМ» Ґ. Д. РОБЕРТСА
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька