Очі мене обманюють? Це привид?
Ні, це ґора, який знайшов усе необхідне в нетрях.
Вітайте повернення героя.
Випити! Треба випити.
Привіт, Лін. Як ти? -Як справи?
Сідай.
Привіт.
І тобі привіт.
Що скажеш?
Якість хороша. Думаю, можемо працювати далі.
Зможете підігнати більше?
Ми підженемо скільки хочеш.
Я знав, що тобі можна довіряти, Лізо. Ти мій бомбейський талісман.
Гей, сюди не можна шльондрам-ґора.
Вона цим більше не займається.
І не називай її шльондрою.
Вибачся перед нею.
Я помилився, мадам.
Не переживай через це. Усе добре, добре.
Дякую.
Будьмо.
Чув про перевірку «Борсаліно»? -Ні.
«Борсаліно» робить капелюхи найвищої якості, які багато хто
вважає найдовершенішими чоловічими головними уборами в історії.
Розумієш... -То це просто шапки?
Так от, щоб перевірити капелюх «Борсаліно» на справжність,
треба дуже щільно згорнути його в трубочку й протягти крізь обручку.
Якщо після такого випробування не буде заломів,
і капелюх розправиться до початкової форми, це справжній...
«Борсаліно». -«Борсаліно».
Бомбей і твої нетрі скрутили тебе в трубочку
і тепер тягнуть крізь обручку...
Ага, ага.
...щоб побачити, чи ти справжній, чи ні.
То ти справжній?
А ти як думаєш? -Я думаю, Дідьє п'яний.
Та ну вас. -Гей, Лін.
Лізо, ніфіга собі. Ти шикарна.
Дякую. -Ти...
У мене все добре. -Так?
Краще, ніж добре.
Хотіла привітатись і подякувати тобі за той перший день
і за те, що витяг мене з «Палацу».
Не знаю, що б я робила без тебе.
Словом, я дуже вдячна й ніколи цього не забуду, тому просто...
Ясно.
Справжній народний герой.
Справжнісінький «Борсаліно». -Заспокойся.
Мушу йти. -Що? Та ну. Посидь з нами.
Що ж.
То ти й досі тут?
Як бачиш.
Винуватиш тепер у своїх проблемах когось іншого?
Чи ти його все-таки пожаліла?
Навряд чи це тебе стосується.
Лін знайшов нове життя в нетрях Саґар-Вада.
Я про це чув. -Ти...
Тепер ясно, що це за запах.
Припускаю, щоб почуватися великим,
найкраще жити серед ліліпутів.
Хіба тобі треба припускати? Думаю, ти й так знаєш.
Бо щодня ти прокидаєшся, дивишся в дзеркало
і до всирачки боїшся, що звідти на тебе подивиться хтось крихітний.
Нікому не потрібний. І ти правий, друже.
Порівняно з тобою люди, серед яких я живу, просто Кінг-Конги.
Тобі треба було їхати, поки була можливість.
Довбаний придурок.
Стережися. Він не забуде твоїх слів.
Надіюся, не забуде.
Випити!
Не можна кидати одразу все.
Треба купити сюди програвач. Щоб можна було танцювати.
А з Ліном ти слухала платівки, коли він тебе врятував?
Що ще ви робили?
Що таке? Ти ревнуєш?
Кого? Мене до Ліна?
Я ревную тебе до всіх.
Лін нікого не бачить, крім Карли. Повір мені.
Мені сподобалося, як ти мене захистив. «Вона цим більше не займається».
Знаєш, коли ти це сказав, я вперше усвідомила, що це правда.
Веди мене в ліжко.
Слухай, не можна їх винити.
Уся система працює так, ніби їх не існує.
Навіть у державних лікарнях лікарі хочуть бакшиш.
Це повна хрінь.
Ці нещасні люди вертаються додому й умирають,
якщо я нічого не роблю.
Я знайшов вихід на чорний ринок ліків.
Моя хатина тепер мов аптека.
Це не жарт.
Ще тиждень – у мене й власна швидка буде.
«Швидка допомога Саґар-Вада».
Лін, твоє обличчя – відображення
ідеалістичного обурення. Причому настільки ідеальне,
що я хочу закарбувати його в пам'яті.
Тут такі речі настільки рідкісні, що їх варто зберегти.
Ми думали, ти поїхав у Варанасі курити чарас.
А ти, виявляється, тут – рятуєш життя й сереш у затоку.
Така в мене робота. -Неймовірний сюжет.
Ти коли-небудь чула подібне?
Не пригадую.
Лін, ти робиш неймовірну справу.
Просто я там опинився.
Я сп'янів від віскі й картин своєї спокути
і забув, хто я насправді.
Утікач, якому треба було лишатися невидимим.
ШАНТАРАМ
Лінбаба! -Лінбаба!
Докторе Лін!
Доброго ранку!
Лінбаба, виходь!
Доброго ранку!
Лінбаба, виходь!
Добре! Добре, йду.
Лінбаба, нарешті ти прокинувся.
Дуже добре, дуже добре. Сьогодні день роздачі пайків. Бери.
Лінбаба, бери, бери.
Ох...
Як громадяни, містере Лін, ми, жителі, ще маємо якісь права.
Право голосувати, отримувати пайки й, звісно, право платити податки.
А ти, Лінбаба, справжня нелюдина, тому нічого цього не маєш.
Та нам не потрібна милостиня. Тепер ти один з нас.
Тому коли ми отримуємо пайки, лікар також їх отримує.
Дякую, дякую.
Ну, давайте ще.
О, ні-ні. Ні. -Бери, бери.
Можеш узяти все, що хочеш.
Дякую. -Картоплю, рис.
Ми принесемо тобі чаю.
Лін чужинець. І він рятує життя. Може вийти цікава стаття.
Думаю, треба, щоб ти запропонував її редактору.
І який буде заголовок? «Турист-ґора привіз пластир»?
Заголовок такий: «Нішанте, заткнись і не жартуй,
а то я запропоную статтю комусь іще». -Яка чутлива. Добре, вибач.
Він працює безплатно
і зовсім не має підтримки інших медиків.
Він присоромлює систему, яка це заслужила.
Хочеш написати про нього редакційну статтю?
Так. Щоб привернути увагу, щось змінити.
Набридло усміхатись і фліртувати заради хвалебних біографій кінозірок.
Але ж за них добре платять. -Але ж це не журналістика.
Не цим я хочу займатися. -Яка ти амбітна.
А це проблема?
Що, Нішанте, я не про те думаю?
Краще б дітей народжувала?
Так.
Що? Я повинна народжувати...
Так, моєму редактору може це сподобатися. Я з ним поговорю.
Але це буде виключно позаштатна робота.
Зрозуміла? Я не пропоную тобі роботу в газеті.
Я не буду твоїм босом.
Тому за твоїми правилами ми зможемо разом повечеряти.
А якщо я відмовлюся?
Я все одно запропоную йому статтю. І ще зауважу,
що на мою думку, щось спільне – наприклад, професія –
повинне саме по собі спонукати до побачень, а не відвертати від них.
Добре. Повечеряємо.
Коли мені буде зручно.
А завтра зручно?
Не бажаєте?
Даруйте.
Пане міністр Пандей.
Поздоровляю.
Дякую, пані.
Хотів представитися. Абдель Хадер Хан.
Радий знайомству. Авжеж.
Пане міністр, ваш попередник став великою втратою для мене. Великою.
Це трагедія.
Я багато років був покровителем його політичної кар'єри,
бо був упевнений у його бажанні справедливо ставитися
до жителів Колаби.
Діяти в найкращих інтересах сотень, а не одиниць.
Авжеж. Ми служимо заради задоволення бажань людей.
А бажання людей можуть знічев'я змінюватися.
Це ризики роботи політика.
У твоїх руках рівно стільки влади, скільки дає тобі народ.
І він може забрати ту владу, яку дав.
Так-так, вір у нетрі.
Дякую, що прийшли.
Я дуже хотів познайомитися особисто.
До зустрічі.
Він куплений з потрохами.
Я очікував, що міс Карла тобі це повідомила.
Повідомила. Та я хотів повідомити міністру дещо інше.
І чим вирішив йому погрожувати? Голосами Саґар-Вада?
Думаєш, твій кишеньковий лікар гарантує тобі підтримку людей?
Я очікував від тебе більшого, Хадербай.
Але ж це Індія. Тут король – дхарма.
І ми обидва знаємо,
що людям Саґар-Вада дадуть право вирішити свою долю.
Отримані голоси нічого не значать, якщо рахувальна комісія належить мені.
Тебе шукає друг.
Ніхто не знає, для чого.
Мені це не до вподоби.
Так-так, брате.
Прямо з заводу. А не вживана бляшанка.
Що ти таке кажеш?
Це для тебе.
Він купив його для доктора Ліна!
Це людина Хадера.
Друже, я не можу його взяти.
Головоріз.
Хіба ми не брати? Хіба не врятували одне одному життя?
Ти не вмієш їздити?
Умію.
Починаю думати, що ти просто боїшся.
Навіть малий це бачить. Гей, хлопче, як думаєш? Він боїться?
Так.
Лін, ти мусиш узяти мотоцикл.
Мені є, на що витрачати час, замість того, щоб возити тобі ліки.
Розумієш? Якщо візьмеш його, то зробиш мені подарунок.
Що скажеш, Раві?
Тест-драйв?
Раві, хочеш проїхатися?
Відколи ми поїхали, ти не промовила ні слова.
Чому ти хочеш, щоб Валід думав, ніби Лін Форд – частина твого плану?
Бо коли обчищаєш кишені людини, важливо її чимось відволікти.
Ти з самого початку це планував?
Хто я такий, щоб так точно орудувати долею і наслідками? Бог?
Ні. Лін у Саґар-Вада з власних причин.
Наша з ним домовленість – виключно про купівлю ліків.
Лін би там не жив, якби не ми, якби не те, що я змусила його зробити.
Жу відправила по нього вбивцю в Саґар-Вада, так почалася пожежа.
Загинула людина. Лін вважає себе винним.
Він усім цим поділився з тобою?
Не дуже типова розмова з чоловіком, який для тебе нічого не значить.
Про що ще ви розмовляли?
Ні про що важливе.
Ти пішла до Ліна, бо думала, що він скаже про нашу зустріч більше,
ніж я.
Сказав? -Ні.
Хочеш, щоб ми сказали йому правду про те, як ми всі пов'язані?
Уже пізно це казати.
Я просто не хочу, щоб постраждав хтось іще.
Я буду радий домовитися,
що ніхто з нас більше не втручатиметься у шлях Ліна, якщо ти згодна.
Якщо він вирішить лишитись у Саґар-Вада – нехай.
А якщо ні – ми з тобою не втручаємося.
Здається, ти не дуже подобаєшся тому чоловікові.
Або аж занадто подобаєшся.
Так, він мудак.
Ще я впевнений, що хлопцеві, Раві, ти теж не подобаєшся.
Для цього ти займаєшся лікуванням у нетрях? Щоб подобатися людям?
Щоб ощасливити місцевих, багато не треба.
А що ощасливить тебе, Лін?
Перелік довгий.
Якби вдалося розкусити Карлу, це б уже було щось.
Карлу?
Жінку, що тоді підійшла до нас у клубі.
Що у вас за історія?
Це ти мені скажи, друже.
Ця жінка – таємниця впереміш із загадкою, загорнута в енігму.
Відштовхує мене, а потім притягує.
Ігнорує мене, а потім каже: «Не забувай про мене».
І що мені з цим робити?
Я б сказав: не забувати про неї.
Просто? Отак просто? -Саме так.
Чудово.
Мауріціо, друже, як пройшло у венеролога?
Усе вилікував?
Антибіотики творять дива.
Навіть не знаю, чому ти можеш комусь не подобатися.
Розслабся.
Тут вони нічого не зроблять. Тому такі сміливі.
Ти ж Рафік?
Слухай, те, що сталося...
Я розумію, що ти можеш через те сердитися,
можеш хотіти за це відплатити.
Але послухай, я – Швейцарія.
Я просто не міг дати двом чоловікам убити одне одного
серед білого дня.
От і все. Не тримай зла, добре?
Я врятував тобі життя. Якби мене не було там, тебе не було б тут.
Ні, його б не було.
Їдь з Бомбея, поки не сталося чогось поганого.
Та мені це весь час кажуть.
Слухай, я серйозно. Я не хочу з тобою проблем.
Уже пізно. Ти обрав сторону, цілитель.
Неправильну.
Добре.
Ми звідси їдемо.
Я не хочу.
Ворушися або підеш додому пішки.
Ти лишаєшся?
Ти ж мене знаєш. Я хочу добавки.
Будь обережний.
Гей, як справи, Джитендро, Ратно?
Раві.
Ти зробив усю роботу? -Яку роботу?
Раві, зараз же.
Так, сер. Іду.
Поговоримо?
Авжеж. Авжеж, заходь.
Сядеш?
О, ні. Я зібрав грошей.
Навіщо? Ви вже й так багато мені дали.
Ні, містере Лін. Це наша плата за вашу роботу.
Це гроші за медикаменти, які вам треба купувати.
Ясно.
Слухайте, містере Лін,
де ви берете ліки – то ваша справа.
Але нам тут треба самим за все платити.
Я бачив вас з людиною Хадера.
Я чув, що він називає вас братом.
Такий брат вам не потрібний.
Братерство, воно тут – у нетрях.
З двома братами будуть конфлікти.
Тут ми маємо небагато,
але ми нічого й не винні.
У цьому наша сила.
Вартість ваших ліків мусить бути нашим тягарем, містере Лін,
щоб вона не стала нашим боргом перед вами чи кимось іншим.
Добре.
Салам алейкум.
Алейкуму ассалам.
Я знав: він правий,
і якщо я хочу тут жити,
то мушу поважати їхні правила.
Я фінансую цю школу.
Ні в кого з учнів нема батьків.
Я заробляю гроші так, як заробляю,
та хіба це важливіше за те, що я з ними роблю?
Суди й поліція сказали б, що важливіше.
Бо наші закони зосереджені на тому, наскільки гріх є злочинним.
А для мене важливо, наскільки гріховним є злочин.
Я заробляю гроші не на проституції, не на наркотиках.
Я не продаю дітей, жінок.
А всі інші заробляють, тому я в невигідному становищі.
Тому замість того, щоб вкладати гроші в гріхи, я мушу вкладати їх у людей,
допомагати їм зростати. І, можливо, коли-небудь пожну від цього плоди.
І я – одна з зернин, які ти посіяв.
То ти пожинаєш плоди, на які сподівався?
Мені сумно, що між нами все так.
Ти геть інакша. Думаю, ти це знаєш.
У мене нема дітей. Але в цьому світі ти моя дочка,
якщо вирішиш нею бути.
Хоч я й не вдаватиму, ніби дівчині може бути потрібний такий батько.
Ти дав мені більше, ніж рідний батько.
Мені жаль.
Коли я познайомився з Руджулом, він хотів зробити Бомбей кращим.
Але влада й гроші його змінили.
Я цього не бачив, поки ти мені про це не розказала.
Але тепер я боюся, що ти про це шкодуєш.
Мені здається, що це для мене занадто.
Я нічого не контролюю. Мені це не подобається.
Тому ти завжди повинна питати себе,
наскільки злочин гріховний для тебе – й більше ні для кого.
І якщо твоя душа не витримує,
ти повинна зійти зі шляху.
У тебе, мене, Абдулли, навіть у Ліна Форда мотивація –
смерть, яку ми б відвернули, якби могли.
І цю відправну точку випалено в наших серцях,
з нею не можна домовитися.
Значить, наші шляхи визначено. Ми не можемо їх змінити...
Ні-ні-ні. Можемо. Мусимо.
Я люблю тебе, Карло, хоч я маю на це право, хоч ні.
Тому повторю.
Якщо хочеш обрати інший шлях,
на наші стосунки це не вплине.
Допоможи мені.
Я накладу пов'язки на місця, що ти оглянув.
Їй треба лишатися тут, поки не витече крапельниця.
Вона б цього не хотіла. Не хотіла б бути сама з тобою.
Знаю.
Тому з нею доведеться лишитися тобі.
Я піду до Прабу.
Парваті, ти добре справляєшся.
Думаю, я б хотіла, щоб це була моя справжня робота.
У цій професії завжди потрібні хороші люди. Іди вчитися.
Для дівчини звідси це не так просто.
Кавіто, що ти тут робиш?
Усе, про що ти тоді говорив, змусило мене замислитись,
як я можу допомогти.
З чим допомогти?
З твоєю лікарською роботою, з боротьбою, яку ти ведеш.
Те, що ти робиш, приверне значну увагу.
Той факт, що ти мусиш це робити, бо більше ніхто не хоче.
Лін, я думаю, ти робиш неймовірне,
але для реальних змін потрібна політична воля.
Найпростіше її домогтися, надрукувавши твоє фото на першій шпальті.
Ні. Нізащо.
Нахер це.
Я не можу, Кавіто. Вибач.
А можна я поговорю з кимось із пацієнтів?
Трохи познімаю тебе за роботою.
Гей! -Нема про що писати.
Ти все зіпсуєш.
Що за хрінь?
Ти зрозуміла?
Я б зрозуміла краще, якби ти сказав чому.
Чому ти не хочеш, щоб про це дізналися?
Просто не хочу. Серйозно. Я...
Вибач. Дарма я це зробив.
Якщо я щось пошкодив, я заплачу...
Не переживай. -Ні, Кавіто.
Кавіто.
Серце калатало від усвідомлення, яка крихка була моя свобода.
Усього одна опублікована фотографія могла відправити мене назад у в'язницю.
Парваті.
Па...
Парваті, о Парваті,
о моя Парваті.
Будь ласка, не заважай моїм щасливим думкам.
У тебе обличчя дуже...
Діти б плакали, якби побачили таке обличчя.
Непростий був день, друже Прабу.
Хоч би що я робив, усе виходить не так.
Лінбаба, я так сильно її кохаю.
Я аж заздрю.
А я заздрю товстому конверту з грошима, який тобі дав Касімбай.
Мені через це гидко.
Ну, щоб тобі не було так гидко,
може, скупаєшся у своєму бездонному морі грошей, Лінбаба?
Прабу, всі в нетрях скинулися,
бо люди думають, що я витрачаю на ліки власні гроші.
Якщо не власні, то чиї?
Платить Хадербай.
Ох, це погано. Дуже погано, дуже...
Лін, нізащо нікому не кажи,
інакше Касімбай скаже тобі йти з Саґар-Вада.
Слухай, треба повернути гроші людям.
Ні.
Так у тебе будуть ще більші неприємності.
Люди тебе люблять, потребують і хочуть, щоб ти взяв гроші. Прошу, Лінбаба.
Не лізь на рожен і лиши собі гроші, бос.
Це брехня. -Не брехня. Просто...
Не вся правда. -Не вся правда.
Яка потягне за собою наслідки.
А наслідки такі: всі лишаються щасливі,
а ти будеш змушений мати дуже багато грошей.
Може, віднесеш трохи їжі Парваті
і привітаєшся?
Та ну, Лін. Не хочу давати її сім'ї ще більше приводів мене ненавидіти.
Незаміжній жінці не можна розмовляти...
з таким гарним неодруженим хлопцем, наодинці в прекрасній нічній темряві.
Тому ти сьогодні тут і спиш.
Забагато правил.
Не можна бути наодинці з дружиною іншого чоловіка, чи з нічиєю дружиною,
чи взагалі з будь-якою жінкою.
Дивно, що при цьому тут стільки дітей.
Я ж не кажу лишатися там на ніч. Сходи привітайся.
Це неможливо, Лінбаба.
Парваті там сама, і я не можу бути з нею, хоч і сильно її жадаю.
Натомість я з тобою у своїй крихітній хатинці.
А от Карла сама, і нема правил, які б тебе спиняли.
І це ти заздриш мені?
Це ж я сьогодні не можу мати сексу
через цю ситуацію.
Щось я заплутався.
Ти кажеш мені піти переспати з жінкою чи хочеш бути сам, щоб мастурбувати?
Ми тут усі друзі, Лінбаба. Я не проти, якщо буду не сам.
Тоді я точно краще кудись піду.
Сер, приїхав Лін Форд.
Ти мусиш піти.
Щоб Лін тебе не побачив.
Дограємо пізніше.
Хадербай.
Ти граєш? -Ні, навіть не уявляю, що це таке.
Пачісі. Я тебе навчу.
Може, колись іншим разом.
Хадербай, я вдячний за все, що ти зробив,
але наполягатиму, щоб з тобою розплатитися.
Відтепер за все я платитиму сам.
Хтось прислав тебе до мене, щоб ти це сказав?
Ні. Ні, в цьому не було потреби.
Саґар-Вада має власні правила,
і якщо я хочу там жити, це мусять бути й мої правила.
І які ж там правила, окрім як плазувати в лайні?
Єдине правило там – люди щасливі страждати.
Абдулла, страждання бувають різні.
Є наші страждання, а є страждання інших через нас.
Якщо ти сильний, то можеш відмовитися від страждань.
А, може, справжня сила – страждати за інших, коли не мусиш.
Містер Лін приїхав, щоб ускладнити собі життя. Думаєш, він слабкий?
Ні. Та хоч я й вважаю його за брата,
він безумне дитя Заходу, ці правила не для нього.
Страждання можуть бути своєрідною злістю.
Ми лютуємо проти несправедливості,
і деяким людям здається необхідним терпіти страждання,
хоч би які були наслідки.
Така людина по-справжньому щаслива, лише страждаючи для інших.
Прокляття героя.
Ну, ти зачепив тему. Ця розмова надовго.
Краще візьми гроші й іди.
На жаль, не можу.
І я поважаю твоє рішення.
Мене цікавить лише допомога тобі в Саґар-Вада.
І якщо я зможу ще коли-небудь допомогти, мої двері завжди відчинені.
Дякую, Хадербай. -Мені подобаються наші розмови, Лін.
Надіюся, що ми зможемо хоча б підтримувати нашу дружбу.
Я б теж цього хотів.
Чудово.
Начальник скоро прийде.
Ліндсі.
ФОРД, ЛІНДСІ – НОВА ЗЕЛАНДІЯ ПАСПОРТ NoR 22624-788
ЛІНДСІ
Ти знала, що в Саґар-Вада майже протизаконно,
щоб чоловік був серед ночі наодинці з незаміжньою жінкою?
Що ти тут робиш?
Я скучив.
Чому ти мене впустила?
Заходь.
Ходімо. Я прийшла відвести тебе додому.
Я не можу покинути її саму на ніч.
Це не твоя робота. Ти повинна займатися чайною.
Парваті, з наших труднощів є лише один вихід!
Парваті.
Усе, що ти робиш для клініки...
ти робиш за рахунок власної сім'ї.
Я роблю це не для клініки. Я роблю це для себе.
Почуваюся Льюїсом Керролом.
«Ох, ти божевільна. Куку.
Геть з глузду з'їхала.
Та я відкрию тобі таємницю. Усі найкращі люди такі».
Ах, дуже добре, Лін. Хто ж знав, що ти такий розумний.
Хтось із гарненьких дівчат з нетрів ревнуватиме, поки ти тут?
Що?
Ні.
Треба перестати слухати Дідьє.
Він думає, що ти живеш у нетрях лише заради сексу.
Навіть не заради любові? Просто сексу?
Ненавиджу любов.
Не можна ненавидіти любов, Карло.
Чому?
Таке зухвальство: любити когось і очікувати того самого у відповідь.
Думаю, рай – це місце, де всі щасливі,
бо ніхто не мусить більше ніколи нікого любити.
Якщо любов тобі не подобається...
що ж подобається?
Влада. Це протилежність любові.
Ні хріна собі, ти жорстка.
Чому ти взагалі тут, у Бомбеї?
Через перворідний гріх.
Я розкажу про свій, якщо й ти розкажеш.
Тоді краще не розповідай.
Може, я хочу тобі розповісти.
Може, я хочу комусь розповісти правду.
Тому, кому довіряю.
Тому, хто міг би бути другом.
Ми друзі?
Я ж тебе впустила, попри здоровий глузд.
Я сидів на героїні.
Потрібні були гроші, тому я пограбував банк.
Загинув коп,
я його не вбивав, але був причетний.
Мене посадили.
А потім я втік...
і побіг сюди – так швидко, як міг.
Чому сюди?
Завжди хотів тут побувати.
На це й потрібні були гроші.
Тому я себе переконав, що все одно можу поїхати.
Усе інше лишити позаду.
Розкажи це будь-якому копу в Бомбеї.
Може, за це дадуть винагороду.
Тепер нам доведеться стати друзями.
Моє життя у твоїх руках.
Не треба. Не треба.
Це лікарня св. Гільди в Бомбеї?
Так, лікарня св. Гільди.
Ви – Уша? -Так.
Я Сюзан Рівз з паспортного управління Окленду.
Я перевірила номер паспорта. Ви впевнені, що не помилилися?
R 22624-788. Ліндсі Форд.
Він і досі в комі, прогнози невтішні.
Ми хочемо хоча б знайти його рідних і передати, що він не вернеться додому.
Я впевнена, що вони це знають. Ліндсі Форд умер шість років тому.
Можете зачекати на лінії? Мій керівник хоче з вами поговорити.
Авжеж.
У нього паспорт мертвого чоловіка.
Коли мені було 12 років, мій батько застрелився.
Я його знайшла.
Шматки мозку на документах про банкрутство.
Я росла в багатій сім'ї, упевнена у двох речах.
Що мала все, що бажала, і що тато любив мене понад усе.
А виявилося, що я помилялася в обох випадках.
І переживаючи все, що сталося потім, я так і не збагнула:
чому йому не було достатньо мене, щоб жити?
Я була самовдоволена своєю любов'ю до нього
і переконанням у тому, що він любив мене понад усе.
А він не любив.
Він любив те, ким і чим був, і що про нього думали люди.
Я засинала в сльозах
удома в чергового родича, якому мене зіпхнули,
питаючи себе, чому він не міг лишитися заради мене...
просто любити мене. Чому цього не було достатньо?
То була не твоя вина.
Я знаю. Вина – це твоє, не моє.
Я винила його – в тому, що він викинув мою любов.
Винити важче, ніж бути винним.
Але водночас і легше.
Якщо думати про всіх найгірше, легко ні з ким не зближатися.
Ти питав, що я хочу.
Я хочу більше ніколи ні від кого не залежати.
Ось і все.
Це якось самотньо.
«Батьки спотворять тебе нахрін. Може, ненавмисно, але так і буде.
Вони наповнять тебе вадами, які мали самі.
І додадуть ще інших, лише твоїх».
Коли я той раз був з тобою після комендантської години...
за мною погналися копи.
Тоді, мабуть, краще лишайся, якщо хочеш.
Я не можу.
Але могла б.
Усе не так просто.
Диван у твоєму розпорядженні.
НА ОСНОВІ РОМАНУ «ШАНТАРАМ» Ґ. Д. РОБЕРТСА
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька