По реални събития
Показаните събития изглеждат невероятно,
но са преди всичко действителни.
Май 1941 г. Някъде в египетската пустиня
Горивото ми свършва. Сигурно и с другите е така.
Моля за позволение да повикам цистерните.
Тобрук е на почти 200 км оттук. Трябва ни гориво.
Да, знам.
Значи трябва да дадете заповед да повикаме...
Моля ви, кажете ми,
че с конвоя сме довели и цистерни с гориво.
Всъщност не сме.
Гледах как моят индикатор за гориво отива към празно
и се досетих каква може да е причината.
Конвоят е получил достатъчно гориво за 500 километра път.
Да, но пътят от Кайро до Тобрук е петстотин мили.
Така е.
В транспортния отдел има французи.
Французи. Да. Това ще е причината.
Значи няма да стигнем Тобрук. Тобрук ще остане под обсада.
Бомби и шрапнели ще летят и още стотици хора ще умрат.
Да.
И, Стърлинг, не ми пука кой е баща ти.
Ще се обръщаш към мен със "сър".
Майната ти.
СПЕЦИАЛЕН КОРПУС: НЕЗНАЙНИ ГЕРОИ
През 1941 г. Британия и колониалните армии
се изправят срещу нацистка Германия и фашистка Италия.
В Северна Африка Британия защитава
Суецкия канал - пътя за доставки на провизии.
Докато нацистите напредват, армиите на Съюзниците отстъпват в Тобрук -
важно пристанище, което трябва да защитят на всяка цена.
Ако Тобрук падне, Суец е загубен.
Ако Суец бъде загубен, Африка ще бъде загубена.
Ако Африка бъде загубена, войната ще бъде загубена.
Както казва Уинстън Чърчил, държавите,
където се говори английски, минават през мрак и смърт.
Както казват обикновените войници, прецакани сме.
Кайро
Утре Главният щаб пак ще се оплеска.
Да, уиски.
Спечелих. Спечелих. Спечелих с кон на име Смоуки.
Момичетата не можаха да дойдат тази вечер заради дъжда.
"Но той не съжаляваше." Харесвам те. Знаеш ли защо?
Правиш се, че шегите ми са смешни.
Защо пилето не успя да пресече пътя?
Защото се беше записало доброволец за британски командос,
затова дойде заповед от щаба пилето да тръгне по пътя.
Скапания път. Затова пилето си събра екипировката,
самозадоволи се, помоли се на Бог, качи се в колата си,
тръгва по пътя и там,
точно на 120 мили от Тобрук,
беше шегата в този много, много смешен виц.
Каква е шегата? - Британска военна тайна.
Пак ни вързаха.
Пилето остана в Кайро, отиде на конно състезание,
заваля и момичетата не дойдоха. Знаеш ли нещо?
Мразиш това място. - Мразя мира.
Във войната, приятелю, се намира. Дай.
Бутилка арак и две чаши.
Англичанче.
Англичанче, твоите изобщо излизат ли от Кайро?
Виждали ли сте италианец? - Австралийци. Обичам ги.
Дива природа и фауна, проектирана от идиот.
Майната ти.
Лейтенант Арчибалд Дейвид Стърлинг Шотландска гвардия
Британски военен затвор "Гадзи" Кайро, същата вечер
"Ако силни са омразата и похотта в дома на плътта,
то нека се погрижа за дома на пепелта, където ще живея дълго.
В нация, която я няма, нищо не остава,
отмъщението се забравя и мразещият вече не мрази.
А пред бесилката на палача звънят часовниците сутринта."
Как е колегата ви?
Дано не съм му нанесъл постоянни щети.
Ирландски скапаняк. - Преди всичко скапаняк.
Това, че съм ирландец, може да допринася,
но в други времена съм приятел на тези без приятели.
Колегата ви беше невъзпитан с по-дребен мъж, което ме ядоса.
Сега ние ще бъдем невъзпитани с теб.
Повече няма да биеш военни полицаи. Ти си ненормален.
Затова никой няма да се изненада, като те намерят обесен утре.
"И бесилото затрака."
Ако искате да увисна, ще трябва първо да ме претърсите.
А аз съм свикнал с неравни битки, момчета, затова започвайте.
Лейтенант Робърт Блеър Мейн-Пади Кралски ълстърски пушки
Линия на обсадата Тобрук, Либия
Язви, дизентерия, пясък в задника, пясък в очите,
пясък в дробовете, пясък в бъбреците...
Всичко ще бъде забравено, когато кръвта ви кипне.
Вземете.
Сега пийнете ром.
Пийте, без да мислите. Тази нощ не бъдете себе си.
Помнете - когато сме сред тях, майките ви не гледат.
Да тръгваме.
Десет секунди, после побесняваме!
Лейтенант Джон Стийл Луис-Джок Уелска гвардия
Изобщо виждал ли си битка? - Няколко пъти ме спират.
А ние сме виждали. - Усещам недоволство.
Скапаняк. - И го разбирам.
Когато човек е бил в опасност, животинският гняв отминава бавно.
Говори като пишеща машина. - От дъжда е. Оставете го.
Така ли? Загубихме двама добри мъже.
Кражба. Боя се, че не търпя кражбите.
Но ако ще се бием, първо ще ви предупредя.
Аз съм специален тип войник.
Командос. Тренирал съм с други като мен.
Някои живеят, за да се бият с врага.
На други не им пука и са готови да се бият с всеки.
Малко сме, но на война имаме право да бъдем зверове.
Научени сме да убиваме тихо и за нас това е инстинкт.
А най-лошото е, че не можем да се отучим от това.
Разбирате ли?
Стискате ръката на човек, а гледате гърлото му.
Всяка част от тялото е покана, която приемаме,
както кучето приема кокал.
Очите канят палците да ги избутат в мозъка.
Устата може да бъде разкъсана. Вратът е подарък.
Голямата грешка на Бог.
Лъжици, кърпи, чаши - всичко може да бъде оръжие.
Всичко, което докоснете, е оръжие. Вие сте оръжие.
Ако нашите добри генерали ни отприщят...
Можете ли да си представите?
Разбира се, когато обикновените хора се сблъскат с нас,
не искат да се опознаваме, но ако настоявате...
Това не е моята спирка.
Не е. Не и днес.
Тук сме само заради момичетата.
Печалбата ми.
Почерпете се. Вдигнете тост за падналите си другари.
Вместо цяла година в Шотландия да се катеря по планини,
да спя в канавки и да удушавам говеда,
трябваше да запомня тази реч - всеки път върши работа.
Дай ми едно уиски.
За уискито.
Добро утро, сър.
Сър.
Добро утро, сър.
Някой да оправи проклетията. - Добро утро, сър.
Скърцането не ви ли влудява?
Оправете проклетията!
Сър. - Добро утро, сър.
Добро утро, сър.
Тази вечер ще има нещо - пиене, храна и други такива, във...
В какво? - В посолството.
Сбогуване. Някакъв си отива у дома. Това е шанс за всички...
Шанс за всички да планираме новото нападение на Тобрук.
Шанс за всички да се сбогуват с човека и да му пожелаят късмет.
Ще бъдеш там, Стърлинг. - Тобрук е под постоянен обстрел.
Обсъжда се втори опит за спасяване на Тобрук.
Трети опит. - Да.
Вентилаторите не работят. На никого не мога да козирувам.
Непрекъснато преначертават картата, а хора умират!
Стърлинг, какво е нужно, за да ме наречеш "сър"?
Нужно е уважение.
Ти не си войник, какъвто беше баща ти.
Ти си пияница и хулиган. Той щеше да те презира.
Ще дойдеш на сбогуването, трезвен и навреме,
иначе, приятелю, ще бъдеш обвинен.
Отче наш, Който си на небесата! Да се свети Твоето име,
да дойде Твоето Царство, да бъде Твоята воля,
както на Небето, тъй и на Земята.
Насъщния ни хляб дай ни днес и прости нам дълговете ни,
както и ние прощаваме на нашите длъжници,
и не въведи нас в изкушение, но избави ни от лукавия,
защото Твое е царството, и силата, и славата вовеки.
Амин.
Войници! Мирно!
Снощи премахнахме петдесет вражески войници
и унищожихме важно картечно гнездо.
Дадохме една жертва. Матю загина през нощта.
Добре ли спа? - Бях много зле, сър,
но съм доволен от това, което постигнахме.
Спах с ботушите. Винаги спя добре.
Вече 112 дни защитаваме това място.
Сред плъхове, скорпиони и мухи.
Не трябва да губим кураж.
Изпращат още един конвой да ни помогне.
Може приятелите ни в щаба този път да си спомнят
да напълнят бронираните коли с достатъчно бензин,
за да стигнат до нас.
Понякога забравят.
Междувременно, тази вечер ще отлетя до Кайро по спешна работа.
Ако щабът не може да ни помогне, аз съставям план за това.
Мръднете се от пътя.
Мръднете се.
Разкарайте камилите от пътя!
Сър, разрешете да откраднем дарена храна от австралийците.
Разрешавам.
Какво търсим, сър?
Получих съобщение от докер, когото подкупвам с хашиш.
Помолих го да се оглежда
в хаоса от екипировка и провизии за парашути.
И ето -
появиха се комплект парашути.
На кого принадлежат те, сър?
Тук е британската армия.
Никой не притежава нищо. Никой не знае нищо.
Нищо не е сигурно.
Каквото е в ръцете ти, твое е.
За какво са ви парашутите, сър? - Ще скачам от самолети с тях.
Разбирате ли от парашути, сър? - Дали съм разбирал...
Знам - закачам парашута за гърба си, скачам,
проклетията става огромна,
после падам жив и здрав.
Хващам го, преди вятърът да го издуха в морето, Олмъндс.
Върнете го вътре.
Как, сър? - Аз откъде да знам?
Мисля, че трябва да е прецизна процедура.
Прецизно натовари парашутите в камиона
и ги прати на пистата за тазвечершния полет.
Ти и Райли също ще се качите на самолета, сержант.
Реших, че вие сте точните хора.
Точните хора за какво?
В свят без правила, ред и точен план,
самата война разпознава определени хора като свои изпълнители,
а те поемат нещата в своите ръце.
Реших да основа парашутна команда. - Решили сте, значи?
Генералите мислят, че сме в Първата световна война.
Спорят за всяка заповед,
докато убежденията на нацистите ни режат като с нож.
Гонят ни из пустинята. Това е смехотворно.
Като изключим ужаса на идеологията им.
Райли, да товарим.
Знаете ли какво правят с децата в Берлин?
Дяволът ми изпрати консерви с говеждо, а Бог - парашути.
Ще се опитам.
Ще събера определен тип хора и вие ще бъдете сред тях.
Останалите са луди, в затвора или, като мен, отчаяни.
Сега да спечелим проклетата война.
Махмурлук? - Оправдан от вътрешен гняв.
Какво искаш?
Медицинска причина да не ходя на празненство.
И ме освободи от тренировки за няколко дни.
Не можеш да обясниш тренировките, защото целта им е
да приемем, че безсмисленото е важно.
Снощи те търсеше офицер.
Питаше дали дизентерията ти от миналата седмица е истинска.
Мислят, че се преструваш. - Главният щаб се преструва.
За нищо не стават. Майстори на посредствеността.
Погнали са те. Военният съд.
За фалшиви болести. - Лъжеш ли?
Разбира се.
За какво те питаше офицерът?
Бях дрогиран и не ми беше ясно.
Носеше съобщение от лейтенант Джак Луис в Тобрук.
Джок Луис. - Все тая. Кръвното ти е страшно.
Уиски. Обръщах чаши една след друга. Спомени от Шотландия.
Нали знаеш как мечката в клетка само стои и се клати?
Какво иска Джок Луис?
"Отиди в клуб "Емпайър" тази вечер, срещни се с Пади Мейн
и го заведи в клуб "Типерари" за среща на Тримата мускетари."
Какво пише пък тук? - Само "парашути".
11-и командоски лагер Хелиополис, Кайро
Здрасти, момче.
"Влязоха в светия град и се явиха на мнозина."
Добре дошъл у дома. - Не.
Арестуваха ли те? - Задържаха ме.
Разпознаха ли те? - Не.
Казах, че името ми е Хайд и че нямам документи.
Глобиха ме с десет шилинга за липсата на документи.
Щяха да ме обесят.
Защото нямаш документи? - Защото потърсих справедливост.
Каква е тази супа? - Газелата, която ти застреля.
Вкусна е.
Благодаря.
Накрая, разбира се,
ще те обесят.
Казват, че е изтънчена смърт.
Но в архивите няма хора, които го знаят.
Трябваше да си в болница. Защо излезе?
Нямам малария. Само спя с нея.
Единственият ми симптом е, че си мокря чаршафите нощем.
Подгизват от пот и куп сестри трябва да ги изтискват.
Затова отидох да се потя в нощен клуб.
Там е ядосаха. Това е всичко.
Снощи някой е донесъл съобщение от лейтенант Джок Луис от Тобрук.
За нещо свързано с парашути.
Довечера трябва да се видиш с мъж на име Стърлинг в "Емпайър",
за да се съберат Тримата мускетари.
Кайро Клуб "Емпайър"
Тази вечер работите ли, сър? - Не и тази вечер, скъпа.
Не, не, боя се, че не.
Не знам в Кайро какво значи червеното цвете на масата,
но не си търся бърза връзка, ако за това си мислиш.
"Бърза връзка"? Ти си цял поет.
Всъщност съм такъв. - А аз съм журналистка.
"А аз съм журналистка", каза шпионката.
Разбира се, че съм шпионка. Трябва да използвам талантите си.
Извинявай. - Разкарай се.
Защо си тук? - Аз съм разузнавателен агент.
Отговарям пред Свободното френско правителство в изгнание.
На генерал Дьо Гол. - От кръчма на улица "Дийн"?
Харесва ли ти в Кайро, Пади Мейн? - Откъде знаеш името ми?
Лейтенант Мейн, победата ти срещу режима Виши при река Литани
зарадва противниците на Хитлер във Франция.
Искам оценка за морала на французите, подкрепящи нацизма,
с които си се сблъскал, за да изпратя доклад на генерала.
Всичките такива французи, с които се сблъсках, са мъртви.
Затова не бих оценил морала им високо.
Баща ми беше бригаден генерал. Научи ме да яздя, стрелям и убивам.
Дори да убивам с прибори.
Ако ти трябват прибори, намери си друга маса.
Имам среща.
Добре. Прости ми. - Не. Мамка му, не. Отивам си.
И без това дойдох само за да откажа.
Ще го изчакаш ли? - Кого?
Кажи му, че Пади Мейн отказва, защото ще се бие с японците в Бирма.
Той е много висок. Или е пиян, или ще се напие.
Като му кажеш какво съм казал, ще се ядоса, затова си тръгни.
Кажи му, че Пади Мейн отказва. Става ли?
Искам да ви представя Алина Карнет.
Съжалявам. Тази маса е резервирана.
Изненада ме. - Ще трябва да се махнеш.
Имам съобщение за теб.
От кого? - От Пади Мейн. Беше тук.
Каза, че е решил да отиде да се бие с японците в Бирма.
Ясно. - Каза, че ще се ядосаш.
Не се ядосвам. Той трезвен ли беше?
Така мисля. Но беше странен. - Такъв е.
Питие, сър? - Уиски.
Да, сър.
Пади беше прав. Висок си.
Коя си ти, по дяволите?
Заместник-началник на френското военно разузнаване тук.
Значи си истинският началник. Познавам шефа ти. Винаги е пиян.
Нова ли си? - В Кайро - да.
Но по никакъв друг начин не съм нова.
В друго време бих се радвал да си поговорим,
но точно сега красотата не е валута, която ценя.
Извинявай, това прозвуча като опит да съм чаровен.
Не беше нарочно. - Не ми прозвуча чаровно. Изобщо.
Понякога французите и англичаните не се разбират.
Като разликата между километри и мили.
Резултатът може да е неприятен. - Значи си чула за това?
Ще разбереш, че чувам за всичко. - Уиски.
Трябва ми кола. - Закъде, сър?
За проклетия чаен клуб "Типерари".
Лейтенант Стърлинг, за да не остане никакво съмнение,
споделям нетърпението ти към протичането на войната
и възнамерявам да направя нещо.
Наздраве, момчета.
Отиде ли да се срещнеш с него? - Да.
Имаше червени цветя и френски шпионки.
И? Какво му каза? - Нищо.
Оставих му съобщение, че заминавам на Изток.
Вярно ли е? - Да.
Той и онзи ненормалник Луис...
Каквото и да са намислили, да го правят без мен.
Кои са те? - Хора, с които тренирахме заедно.
Може да отпишем Стърлинг като пияница и комарджия,
конте, което се издигна в служба заради родословното си дърво.
За Луис може да се каже, че е грубиян,
но пък с горчив жалък ум.
А може и него да го отпишем.
Ти обаче не ги отписваш. - Не ги отписвам.
Защото когато дойде моментът, те не са себе си.
Никой от тях не е този, който е.
Просто мъртъвци,
които чакат потвърждение.
Като мен.
Но, както казах, отивам на Изток.
Някъде на изток от Суец, където добро и лошо са еднакви.
В Далечния изток ще стане страхотно шоу.
Чух, че и ти искаш да дойдеш.
Събирам хора. Може да те поискам.
Да. Майната му. Защо не?
Къде е Мейн? Трябваше да го доведеш.
Мейн казва, че отива в Бирма да се бие с японците.
Още не сме във война с Япония. - Пади отива. Скоро и ние ще отидем.
Чай. - Пий си го, старче.
За теб е. - Не е.
Ако не искаш чай, имам идея за теб.
Карта? Боже, сигурно е сериозно.
Голяма карта е, което е неприятно.
Извинете, господа. Масата ми трябва за демонстрация.
Колко ще се бавите? - На турнир сме. Цяла нощ.
А ако ще гледате там, ще ви поискаме входна такса.
По-късно имам среща в клуб "Кит Кат".
Нямам цяла нощ.
Върнах се от патрул в пустинята и съм напълно ненормален.
Какво прави той? - Граната!
Вън! Бързо! - Дръпнете се!
Хората ми правят такива неща, за да се забавляват.
Идеално е за освобождаване на място във влака.
Не си се променил, а, Стърлинг? - Не съм.
Не си пораснал? - Още съм на дванайсет.
Играя си с миризливи бомби. - Само че миризмата е от трупове.
Ако това предлагаш, да.
Сам ли я начерта? - Картите в щаба са стари и неточни.
Немците напредват, а ние само се оплакваме.
Знаеш ли за генерал, който не говори като детегледачка?
Немците са напреднали с 800 мили за шест седмици.
Навсякъде се говори за Ромел.
Според мен обаче той е сбъркал - придвижил се е твърде бързо.
Виж тази линия за провизии.
По-дълга е от нужното с 483 км.
Досега нападаме немските конвои от морето, затова винаги ни очакват.
Ти по-добра идея ли имаш? - Да.
Един лекар, надрусан с райски газ, каза нещо за парашути.
Вместо да нападаме от морето, ще нападаме от Пясъчното море.
Ще спуснем подбрани хора с парашути
и ще нападнем провизиите на Ромел от пустинята.
Дисциплинирана група хора. - Дисциплина, а?
Преди мисия си говоря с Джони Уокър. Това дисциплинирано ли е?
Важно ли е за теб? - Просто давам пример.
Веднъж, докато лежах и се потях една нощ, ми хрумна,
че войнишката дисциплина е пълна тъпотия.
Войникът е шахматна фигура, която се движи във всяка посока.
Проблемите му са си негова работа. - Най-важното е куражът.
Най-важното е разумът. Във всеки смисъл на думата.
Всичко очаквано се проваля.
Първо трябва да докажем, че има смисъл от парашутите.
Досега никой никога не е скачал с парашут в пустинята.
Когато лешоядът разпери криле там, се издига, не пада.
Значи някой трябва да се опита.
Да. Само аз и ти.
Надявах се Мейн да дойде, но ще се справим и без него.
Ще докажем, че е възможно, и ще си докажем, че сме отдадени.
Никой няма да ни спре. - Никой няма да ни спре.
Как ще се наречем?
Ще участваш ли? Стърлинг, ще участваш ли?
Ти си откраднал парашутите. Аз ще открадна самолет.
Писта "Катара" 80 км западно от Кайро
Просто няма начин. Няма...
Лейтенант, този твърди, че има право да вземе самолета ми.
Свободно. Има разрешение. Обясних го. Във война сме.
Имаме право да се държим зле.
Аз съм пощальон. Доставям военна поща.
Искам да знам какво става. Кои сте вие и от коя част сте?
Измисли ли име за частта ни? - Не.
Ако искате да използвате самолета ми за скок с парашут,
в такова време няма да стане. - Очаква се да се оправи до час.
Никой не скача в пустинята. - Знаем.
Парашутите ви са с фиксирани въжета.
С какво? - С фиксирани въжета.
Трябва да се закачат за опънат стоманен кабел.
Моят самолет е "Де Хавиланд". Няма кабел.
Ще използваме седалките. - Ще вържем въжетата за седалките.
За краката им.
Какво е обучението ви с парашути?
Три седмици скачахме от скелета и движещи се коли.
И се търкаляхме напред и настрани. - А вратата се отваря към вятъра.
Олмъндс, махни вратата. - Да, сър.
Но когато вятърът отмине, ще е тъмно.
Как ще намерите обратния път в мрака?
Луис? - Звездите.
Звездите, да.
Сър, защо не изберем друг ден?
Луис, сержантът ти май предлага да се спрем.
Ние вече не се спираме.
Това трябва да е името ни - "Тези, които не се спират".
Мисля, че имам право да ви откажа заради безопасността ви.
Ако ти не искаш, аз веднъж пилотирах селскостопански самолет.
Боже, американец. - И така да е, точен е.
Всичките сте ненормални. - Той най-после разбра.
Трябва да се изпикая.
Действай. - Да, сър.
Късмет, сър.
Стърлинг, ето.
Тръгвай обратно към пистата.
Шейсет секунди до скока.
За какво се замисли по-рано?
За гласа в главата ми, който казва: "И какво?".
И какво, по дяволите?
Падна ли, синко?
Да, татко.
Мъртъв ли съм? - Не съвсем.
По средата между живота и смъртта си.
Веднъж каза, че ще се изкатериш на дъба с ръка, вързана зад гърба.
Все си представяш, че можеш неща, които всъщност не можеш.
Надявах се вече да си надраснал това.
Не мога да си движа краката, татко.
Не ги усещам.
Не усещам нищо от кръста надолу.
"Смъртта обиквах, молех я за отдих,
наричах я с най-нежни имена,
дано в небето моя дъх проводи,
но тук - сега, по-дивна смърт е таз..."
Не, не. - Любимото ти стихотворение.
Винаги е някъде в ума ти.
"Смъртта обиквах..."
Имам работа. Няма да бъда погребан.
Няма. Никой няма да ме спре.
Дори Бог.
Чуваш ли ме, Боже? Чуваш ли ме, татко?
Ще сложа край на тази война!
Никой няма да ме спре.
Превод АЛЕКСАНДЪР МИШКОВ
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО