СЕРІАЛ NETFLIX
Що ти таке верзеш?
Чистий лист.
Знаєш, ким я могла б бути, якби все було інакше?
Якби хоч щось було інакше?
Шанс бути тією, якою я могла б бути,
буквально вислизнув з мого тіла на шостій платформі.
Як з усіма історіями про подорожі в часі про людей, які знищують себе,
ти знайшла спосіб подвоїти себе?
Я мала вбезпечити її.
Це безпечно?
Ти зруйнувала часову парадигму, Надю,
і тепер ми тут, на цій жахливій, клятій вечірці до дня народження,
якої я уникав усе життя!
Курка майже готова!
Боже, довбана ця пісня.
Мені було туго. Думаєш, я не хотів щось змінити?
Але ні, я дотримувався правил потяга, бо я — хороший пасажир.
Але ти, ти, з іншого боку, ти просто…
Слухай, жодне дитя не має переживати те, що пережила я.
Повір, я знаю все про це життя.
У кого маленьке Рашьомонське обличчя?
Рашьомон
У неї Рашьомонське обличчя
Подруга, яка викрадає себе ж і ламає час — це занадто.
Та ну.
-Вони пали… -Ой леле.
…заживо в царство мертвих.
-А це хто такі? -Ой, ти поглянь.
Це була школа для євреїв.
Тепер це житло відкритого планування для просвітлених.
Я використовую терміни «зараз» і «колись» наохляп.
-Боже мій. -Добре.
Хто тут Надя Команеч?
-Так, ось вона. Десять-десять-десять. -Боже.
Досить про мене. Як у тебе справи?
Можна потримати?
Звісно, але не перетворюй це на дивацтво. Вона — це я.
А ти комусь подобаєшся.
Цьому хлопцю.
Ось про яку маячню я думала.
Привіт, дитятко.
-Добре, ми маємо повернути її. -Стривай-но.
Ми не можемо жити в цьому хаосі вічно. Поглянь.
-Надю, рішення просте. Ми просто… -Це для тебе.
Для мене? Я досі вивчаю варіанти.
Що?
Звісно, світ інший, та він не такий жахливий.
Знаєш що? У нас є час.
Є час на все.
-Надю, прошу. -Та ну, друже, бувало й гірше.
Ми впораємося.
Як казав Авраам:
«Повірте, матерія простору-часу міцна, як тайвек».
Саме в Шеол потрапляють усі мертві.
Спільна могила для всього людства.
Надю, я розумію, навіщо ти це зробила. Справді.
Зрозуміло, чому ти ганьбиш мене перед рабином.
Ти завжди була нестерпною?
Не ображай дитя. Вона на стадії становлення.
-Вибачте, що я без ярмулки. -Розслабся.
Це, по суті, неігрові персонажі,
що застрягли в петлі й не здатні щось змінити.
Для них це нормальне становище.
Хто дасть п'ять? Так, гей-гей.
Привіт. Як справи? Іди-но сюди.
Цей завжди любив обійми, Алане.
Привіт. Дати вогню?
Прошу дуже.
Досі маєш чудовий вигляд.
Завжди чудовий вигляд.
Привіт, народ, як ви?
Дивіться, хто п'є біле вино. Чудово.
Вітаю, солоденька.
Вона наповнена кокаїном, як в ізраїльтян.
-Звідки ти знаєш? -Я перервала лінію часу.
-А, бо ти така стара. -Забираймося звідси.
Припини, Алане, вечірка лише починається.
І Рут ще не прийшла.
Не збираюся святкувати день народження без неї.
-Курятини? -Не хочу я простроченої курятини.
Гаразд, покладу її в духовку, щоб не охолола.
Ой, гей. Гаразд, я не знаю, що робити.
Усе добре. Вона любить вечірки. Глянь, маю пляшечку.
Я потримаю. Якщо вона — це вона?
Вона — ні те, ні інше.
-Прекрасно. -Так.
Максін.
Максін, це…
Якого біса? Вона не готова.
-Курка сира. -Дуже цікаво.
Надю, це божевілля.
Це ентропія, Алане. Так? Ентропія.
Це те, що дає нам лінійний час, незворотні процеси,
тож усе рухається лише в одному напрямку, у майбутнє.
Яйце не можна розсмажити, зазвичай. Готову курку не зробити сирою, зазвичай.
Правда, поглянь на нас.
-Тепер ми можемо. -Ні, ти не можеш.
-Ні, дитя не народиш назад. -Та ну. Це вже вражає.
Надю, дитя не народиш назад.
-Усе добре. -Можемо повернути?
-Надю… -Вона любить Ліззі.
Можемо просто повернути?
Тобі байдуже, що їхні життя руйнуються?
Вони митці, Алане. Вони люблять сюрреалізм.
-Бачиш? -Повернися!
-Такі щасливі. -Надю.
Якщо не зробиш цього для мене, чи для найкращих друзів, чи для себе,
то зроби це, щоб не горіти в пеклі за егоїзм.
Ти мене зовсім не зрозумів.
Агов! Хто запросив цих дітлахів на мою вечірку?
-Треба розібратися з цим. -Так.
Візьми моє дитя.
Ходімо, забираймося звідси, маленька.
Надю, стривай.
Ти куди?
Надю, куди ти…
Усе добре. Легше. Вона того не варта, повір.
Це урок, який я засвоїв від колишньої дружини.
Ніяк не могла забути про мої помилки, розумі…
Вітаю.
Чорт.
-До біса. -Дару… Надю.
Привіт.
Ось і моя іменинниця!
Не треба розкладати мені червону доріжку, гарбузику.
А я що казала? Рут тут. Непогано.
-Ну ж бо, тримай дитя. -Це Рут чотири роки тому.
Так, я знаю, що нічого не зміниться, та…
-Просто зачекаю. Я зачекаю. -Гаразд.
Привітик, Руті.
-Ходімо. -Чекаємо.
-Кляті мої коліна. -Так.
-Уперед і вгору, Руті. -Я упораюся.
-Так, авжеж. -Добре.
Добре.
Надю?
-Так? -Поглянь.
Ти тільки поглянь.
Одна за одною.
Надю?
Що? Ти не зайдеш?
О, ні. Ні.
Не можна йти по-англійськи з власної вечірки.
Вибач, що я зараз не з тобою в лікарні, Руті.
Я намагаюся. Справді.
-Ти не будеш сама. -Люба, тобі немає за що вибачатися.
Ти тут і зараз зі мною.
У цьому світі немає нічого легкого, окрім того, щоб мочитися в душі.
-Добре. -Надю?
-Так?
Ось і моя іменинниця!
Я налажала.
Я знаю.
Так, повернімо її.
-Пожежним виходом? -Мабуть. Дякувати Богу.
Пані та панове,
хлопці та дівчата,
насолоджуйтеся нью-йоркським небом!
-Усього десять центів… -Пишаюся тобою.
…за вашу першу справжню кульку з воднем!
Господи. Чорт.
Я ж казала. Памфлет.
О, глянь.
Так.
Ну, ось.
Так, бери побільше.
Ця кулька не затримається тут надовго!
-Гаразд, повернемо цю дитину до 80-х. -Відчуйте небо Нью-Йорка!
Місцевий потяг номер шість до Бруклінського мосту прибуває.
Не підходьте до краю платформи.
-Обережно, двері зачиняються. -Де клятий потяг?
-Потяг до парку Пелхем-Бей. -Ну ж бо.
Наступна зупинка — 77-ма вулиця, Ленокс-Гілл.
Дитя встигне стати набридливим підлітком, якщо ми далі стоятимемо.
Спойлер: місячні почнуться у 12, тому треба поквапитися.
Не підходьте до краю платформи.
Потяг Бруклінський міст — ратуша.
Це смішно. А якщо потяг і не прибуде? Може, ми застрягли навічно?
Потрібен план «Б».
Боже. Ти надто нервуєш, Алане.
-Потримай дитя. -О, ні.
Тебе це заспокоїть.
Ось так. Саме так.
Біль у шиї ніяк спокою не дасть. Присягаюся, тому й роблять аборти.
-Без образ. -Обережно, двері зачиняються.
-Управління поліції міського метро… -Агов.
-Будьте пильними. -Поглянь.
-Якщо ви щось побачили, не мовчіть! -Агов!
Агов, ви знаєте, де потяги?
Агов! Стривайте!
Алане!
-Вибачте за затримку. -Агов, я до вас звертаюся!
Зараз прибуває…
Сюди.
Чоловіче, не знаєте, де шостий потяг?
Чорт.
Кінь?
Ти тепер працюєш у «МТА»?
Що? Ні, стрижечко, я живу тут з дружиною. Іди ти.
Допоможеш нам?
Я шукаю свій потяг. Номер 6622.
За винагороду.
Надю, з нього ніякої користі.
-Дитині треба змінити підгузок. -З дитиною все добре.
Ми обоє батьки. Я поважаю це.
Добре, зробімо обмін.
-Обмін? -Добре ведеш перемовини.
Знаю, де ваш потяг. За мною.
Ходімо.
Усе падає.
Що ближче до центру Землі, то ближче до правди. Гравітація.
Даруйте, можна поквапитися? Ми поспішаємо.
У вас купа часу.
Час винайшли, щоб синхронізувати європейські
системи потягів, щоб перевозити товари через кордон.
Обережно із третьою колією.
Дай потримати дитя.
-У тебе такі зайняті руки. -Ну ж бо, хоч на трішки?
Дай потримати її.
Чого хочеш, дитинко? Діти — справжні матеріалісти.
Алане, не давай Коню дитину.
-З нею все гаразд? -Це дитя метро. Це я, усе добре.
Поки я стою поряд із нею, усе гаразд.
Добре.
Слідуйте колії, побачите потяг. Плати.
-Справді? -Ага. Плати.
-Приймаю готівку. -Стільки?
-Гаразд, 40 зелених. Непогано. -Чую дзвін.
-Добре, ключі. -Добре. Ідіть.
Чудово, дякую.
Ти теж, друже. Плати.
Це ваш клятий потяг? Це ваш потяг?
Це твій потяг?
Не знаю, друже. Має бути R32, номер 6622, тож…
-Звідки знаєш? -Та припини.
Треба знати марку й модель. Це основи квантових стрибків.
Побігли.
-Привіт, Надю. -Так.
Вордоґу. Так.
Надю, привіт. Не думали, що ти прийдеш.
І в тебе дитя.
Ой, миле дитя.
Що коїться?
Не знаю. Потяг стоїть уже 30 хвилин. Запізнимось на похорон!
Це неправильно.
Стривайте.
Не подобаються квіти? Думала, Рут любить орхідеї.
От і по квітах.
Гей. Гей, Надю.
Не картай себе тому, що тебе там не було.
Як це не було? Рут помирає сама?
Після всього?
Щойно говорила з нею на дні народженні.
Це було місяць тому.
-Зараз квітень. 30 квітня. -Ні.
Сьогодні — 30 березня.
Досі мій день народження, тож… ви в майбутньому.
-Надю… -Нічого.
Горе затьмарює розум.
Знаєш, що скажеш сьогодні?
Усе гаразд.
«Вірите в майбутнє людства?» Гаразд.
-Дякуємо за терпіння. Потяг рушає. -Ходімо. Нам треба вийти з потягу.
Ми маємо… Нам тут не місце.
-Надю, треба повернути дитину, так? -Я не піду. До біса.
Якщо я не поряд, коли вона помирає, то хоч піду на похорон!
-Ні, Надю! -Уторопав?
-Ідімо! -Вони трахаються?
-Алане, я вмію ходити. -Обережно, дитя.
Боже!
Надю? Надю, заспокойся.
Надю, я прошу тебе.
Заспокоїтися?
Алане, усе скінчено, розумієш?
Я не поряд з Рут.
Не поряд із найкращою мамою мого життя.
Уся ця дурня марна.
Тож, чудово.
Як ми, бляха, виберемося звідси? Так.
Я не…
Чекай.
Ти куди? Надю?
-Я ж казав про Ленні, так? -О, так.
Я намагався пояснити йому, що стіна впаде.
Що маю перевірену інформацію з майбутнього.
-Повний контроль над ситуацією. -Так.
Він усе одно пішов.
Ти нічого не міг змінити. Замкнута петля.
Так. Через…
Закони фізики.
Хотів сказати «людську природу».
-Ми лише продукти того, що нам не змінити. -Хочеш сказати, що я не оригінальна?
-Не лише ти. -А як щодо Бові?
Я не про це. Слухай.
-Рут не хотіла б, щоб ти відчувала вину. -Котику, провина — це марна емоція.
Він намагався втекти, вибратися.
Ленні поїхав у Західний Берлін, я навіть не знаю, чи він дістався.
Я…
Думаю, я мав зупинити його,
та я навіть не встиг попрощатися. Я не знаю, що я мав робити.
Ніколи собі не пробачу.
Алане, усе добре, гаразд?
Усе добре.
Це просто… Це…
-Це Коні-Айленд. -Що це?
Те, що зробило б усе краще, якби це сталося, так?
Чи не сталося.
Знаєш, «якби тільки».
Ти це чуєш?
Чорт. Дай її мені.
Надю?
Надю!
Алане!
Надю.
Надю!
Чорт.
Гаразд.
Ну ж бо.
Ходімо.
Добре.
Ти перемогла.
СЛУЖБОВИЙ ВХІД
Бабусю?
Алане.
Поглянь на себе.
Що сталося з Ленні?
З Ленні? Не знаю.
Ти не знаєш? То я мав йому завадити піти чи не треба було нічого робити?
Я не мав нічого робити. Навіщо я щось зробив?
Я все зіпсував. Я завжди все псую.
Алане, не знаю. І все гаразд.
Усі кажуть, що я такий, як ти.
Він не збирався залишатися. Я не збиралася іти.
Я не могла покинути життя, яке будувала.
Я допомогла йому вибратися. Інакшого сценарію не існувало.
То я помилився.
Мені потрібні відповіді. Я просто… Я просто хочу знати.
Вибач. Вибач за це.
Ти — такий, як я.
Ми не можемо все життя так боятися зробити неправильний крок,
щоб ніколи й не жити.
Не бійся жити.
Так, я вбив себе, тож я…
Я не знаю, як із цим жити.
Здається, усім набагато легше.
Хіба ні?
Мій бездоганний хлопчику.
Хіба я не казала?
Був замалим. Ти не пам'ятаєш.
Я повторю…
бездоганний малюче.
Добре?
Що це за місце?
Звемо його порожнечею.
Це порожній простір,
що зостався від роботи, яку так і не завершили.
Я помер?
Ти маєш піти.
-Слідуй синім лініям. -Гаразд.
За рогом є вихід, який виведе тебе на поверхню.
Добре. Дякую.
Я заблукав.
Під містом стільки порожнього простору, про який ми забули.
Дивно, що все не обвалюється.
Ти поглянь.
Це добре.
Лише трішки сечі на блейзері.
Пусте. Для цього й купуємо одяг, так?
Гаразд.
Поглянь.
Добре.
Ми впораємося.
Привіт.
Я померла?
Як мені відповісти на таке питання?
То я не мертва?
Те, що я тут довше, не значить, що я все знаю.
Не там шукаєш.
Це вже стає класикою.
Якби могла переобрати собі маму,
обрала б мене знову?
ЛЕКСИНГТОН АВЕНЮ ЛОКАЛ ПЕЛГЕМ ЕКСПРЕС
«ДЕМІАН»
Так, я не обирала тебе,
та, мабуть, саме такою є історія, так, мамо?
Ходімо, дитинко.
Дайте дорогу моїм дітям.
Пані, прошу, дайте дорогу моїм дітям.
Знаєш, що це за станція?
-Не знаю. Я не кондуктор. -Заберімо її додому.
Ти не зобов'язана, та все ж любила мене?
Бувай, Руті.
Це потяг на південь. Наступна зупинка — Астор Плейс.
Обережно, двері зачиняються.
АСТОР ПЛЕЙС
30 КВІТНЯ — 07:17 НЬЮ-ЙОРК, 11°, ХМАРНО
Ти голодна?
Я теж.
Переклад субтитрів: Володимир Савельєв