СЕРІАЛ NETFLIX
Це остання зупинка. Астор Плейс, остання зупинка.
Потяг відправляється в депо.
Не забувайте свої речі. Це остання зупинка. Добраніч.
Агов.
Це кінцева.
Вітаю, ви не бачили золоті монети?
Сто сорок дев'ять? Я загубила їх у цьому потязі.
Вам треба забиратися.
Копи щоранку в цей час обшукують потяг.
Ви наче божевільна — вони знайдуть когось, щоб підписати скаргу й замкнути вас.
І, без образ, але ви — справді наче божевільна.
Дякую, затямила.
-Ходімо. -Заберу вас звідси.
Ви не знаєте, чи тут є щось на кшталт бюро знахідок?
Ні, такого не існує. Це міф, як Ельдорадо.
-Місто золота. -Так.
-Схоже, такої зупинки тут немає. -Маю йти на роботу.
-Гаразд. -Сходи, вони там, добре?
Добре, дякую.
Я облажалася, Руті, добряче так.
-Я була в душі, але… -Так. Дякую.
Хай там як, я не повернуся у 2022-й, доки не налагоджу все між Вірою та Норою.
-Я цього не зроблю. -Норо?
Не на моїй зміні.
Я… взялася за це.
Тож… мене не обдурити.
Я розберуся.
-Норо, усе добре? -Зі мною? Чи зі мною все добре?
Якщо на те пішло, мені не дуже добре. Трохи кепсько.
Наприклад, я ненавиділа ментолові,
а тепер підсіла на блакитні, як і моя шизоїдна матір.
Дивно.
Юна Джоді Фостер з «Аліса тут більше не живе».
-Зараз я вгадала з часом, так? -Я зберуся. Ми майже спізнилися.
Куди ми прямуємо й чи треба їхати потягом?
Ну, ми втрьох їдемо в лікарню.
Для дитяти.
Привіт, Віро.
Нора Вулвокова?
Лікарю потрібен зразок сечі. Дякую.
Буль-буль.
Що ти робиш?
Знаєте, це одна з тих рідкісних ситуацій, коли все так, на що й схоже.
Ти не прийшла додому вчора.
Я чекала цілу ніч.
Ні, Норо.
Ну, у мене було золото і я втратила його в потязі,
але присягаюся, я все виправлю.
Ти лише руйнуєш, Леноро.
Руйнуєш довіру.
Руйнуєш обіцянку. Ти зруйнована.
Ось бачите, тому я вважаю, що краще дзюрити в контейнери наодинці.
«Воскоголовій не стерпіти сонця».
Якого біса?
-Стривайте, що… Чому я розумію угорську? -Твоє перше слово було угорською.
«Собака».
До чотирьох років ти говорила лише угорською.
Не зовсім. Це ви про Нору. Нора розмовляла угорською, а не я.
-Я? Я — Надя. -Норо, ти маєш бути сильною.
Ти — все, на що ти можеш покластися в цьому світі.
У цьому клятому житті.
Вони забрали все,
кинули в «золотий потяг».
Золото зникло, потім золото з'явилося.
Крюґерранди.
Але вони знову зникли.
Боже, воно — як клятий папіломавірус, це золото.
То ви кажете, що ця сім'я двічі втратила золото в потязі
за підозрілих метафізичних обставин?
Це не може бути збігом.
Спочатку як трагедія, потім як фарс і все таке. Ні.
У житті є речі, які неможливо пояснити.
Думають, що я — божевільна.
Сміються, позбуваються мене як сміття.
Ну, незрозумілі речі відбуваються, це в моєму стилі.
Бабусю, розкажіть. Розкажіть, що саме сталося.
-Тут все добре? -Чудово.
Щоб ви знали,
я не зовсім певна, чия це сеча.
Буде трохи холодно.
Божевільно, так?
Найважливіше за останні кілька тижнів —
відпочивати, зберігати спокій,
не навантажувати тіло.
Маєте запитання?
Купу, так.
Свідомість — це невіддільна властивість мозку?
Чи може свідомість однієї людини витіснити чужу?
Знаєте, наче дві свідомості борються в одному тілі?
-Щось таке? -Ні, про таке я не чув.
Припускаю, що більшість пацієнтів стараються створити більше свідомостей?
Норо, народитися — не значить стати жертвою.
Відвезімо тебе додому.
Рушничок?
Рушничок.
Дитя…
…«золотий потяг»…
…я більше не можу…
…«Кон Едісон»…
Агов, ви казали, що йдете до електрокомпанії?
Бабусю. Якого ді…
Мати вважає, що тобі краще залишитися тут. На краще для тебе й для дитини.
Дитина. Та ну, припиніть. Досить про дітей.
Бажаєте випити?
Ні, я розумію. Ви говорите угорською. Це… Добре.
Один для мене й один для вас.
Деліє, пам'ятаєте щось про цей «золотий потяг»?
З вашою сім'єю теж таке трапилося?
Вони не поважали нас, циганів, удосталь, щоб красти в нас.
Але ми вижили.
Усе сховано,
про всяк випадок.
Так.
Я піти до себе додому і принести щось краще.
Схоже на план.
Це — лайно.
Хто ти, у біса, такий?
Цей клятий будинок одержимий дітьми.
Що з цими людьми не так?
Не знала, що дітлахи такі багаті.
Тут сховали ще щось хороше?
Дайте підказку.
Привіт, матусю.
Привіт.
Ця клята хороша генетика, га?
Привіт, діду.
Маєш таємниці для мене?
Не дивися на мене.
Бінго.
Татків протокол.
Не круто.
Ну ж бо. Мені не завадить крихта вдачі.
Що з твоїм обличчям?
І матеріали для читання в потязі.
Дуже добре.
Якого біса?
Це погано.
Може, переграла в «дочки-матері».
Норо.
Час вирушати.
«З». Ну ж бо, «з». Паккард, натуралісти й усе таке.
Інженерство. Де бісові «З»?
«З».
«Золотий потяг». Де ж він?
«Задорожний. Замятін.
Заєць». Який, у біса, заєць?
«Теорія великого…»
Що я роблю? Має бути «потяг кома золото».
Будь ласка, не піддавайте світлу ці слайди.
Вони потьмяніють.
-Як на них дивитися? -Я не маю на них дивитися.
Я маю вберегти, щоб на них дивилися в майбутньому.
Ясно. У вас імунітет до парадокса. Я хочу їх взяти.
Лише в бібліотеці. Це — оригінали.
-Любите ви накопичувати інформацію. -Не скажу, що люблю, але мені подобається.
-Це патологія. -Тут не я божеволію.
Ходімо.
Усім на вихід. Це — не готель.
Час пончиків.
УГОРЩИНА
Я хочу знати,
куди діваються качки з Центрального парку, коли ставок замерзає?
«Куди діваються качки?»
Дізнаємося і зателефонуємо вам пізніше.
Качка, гусячий крок, моя черга.
Гаразд, Етель, треба поспішити, бо я певна, що лягавий точить зуба.
Шукаю інформацію про місцеперебування загубленого «золотого потяга»
в Будапешті під час Другої світової.
«Золотий потяг».
Це дуже делікатна справа високого рівня.
«Високого рівня».
Можете залишити ім'я та номер?
Ой, ще б пак. У мене є ім'я та номер. У мене є і те, і інше.
І…
Саме так.
Ми вам зателефонуємо.
Придбайте все зараз, за найбільшого розпродажу звукотехніки!
Я — божевільний Едді, і ціни — несамовиті!
Я — справжній божевільний. Справді.
Це цикл відео зворотного зв'язку. Наче стояти між двома дзеркалами.
Зображення відбивається нескінченно,
і не можна просто вказати на одне й сказати,
що це оригінал.
Це як початок людства. Хіба що…
Ти не креаціоністка, так?
Якби ж було кого звинуватити, так?
-Чим можу допомогти, Надю? -Добре.
Нацисти. Привіт.
Ось атлас Другої світової війни. Це не те що я шукаю.
Потрібен діапроєктор.
«Агфаколор Ной», так?
Їх виготовляли лише кілька років наприкінці 30-х.
Що на них?
Без поняття. На те і є проєктор.
-Хвильку. -Чудово.
Думаю, можу позичити один.
Знайшов. «Кодак Ектаграфік III».
Клятий молодець. Проєктор.
Дякую, Денні.
Надю, я хочу, щоб ти знала, що я не просто помічник божевільного Едді.
Я — митець і помічник редактора аматорського журналу
про фетишизм і спектаклю Дебора.
Гаразд, ну… Ми живемо й помираємо, так?
-Так, це правда. -Бувай.
Навіть без дивану.
Опа-на.
Чудова робота.
«Книга таємниць». Клятий дивак.
«Сексуальна психопатія». Це я люблю.
Нотатки. Низка.
«Вібрації».
Нумерологія. Чудово.
Альберт Пешауер Вірі Пешауер.
«З глибоким сумом я дізнався,
що твої батьки стали жертвами нацистської тиранії.
Я маю подбати про тебе, як і про дітей моєї любої сестри, Єви».
Це постскриптум. «Непослідовний».
Якого біса?
Цвіль.
Уся квартира у цвілі.
Мию, мию, вимиваю. Добре.
«Увесь світ було створено для тебе.
Усе — порох і попіл».
Маленький виродок.
Поглянь на себе.
Малий ти вилупку.
Поглянь на себе.
Якого біса?
До біса!
Я ж казала, що у квартирі комахи.
Матусю.
Бо на підлозі та на стінах цвіль. Я вже двічі казала це Вірі.
Присягається, що обшукала все
й не знайшла слідів цвілі. Я їй не вірю. Ти їй віриш?
-Я їй не вірю. Я вірю тобі, матусю. -Моя ти розумниця. Я так і знала.
Ну ось!
Тепер вона ще й світло вимкнула. Хоче контролювати нас, та нічого не вийде.
Я голодна.
Вітаю.
Можна мені дві пачки «Беннон і Гаммондс» ультратонких, будь ласка?
Авжеж, Норо.
Ти любиш ці крекери, крихітко, так?
Крекери, трохи помідорів, зелена цибуля…
Не дуже свіжа, але…
Хочеш сиру?
-Так, мамо. -Це…
Довга ніч, так?
Так. Як справи?
Усе гаразд. Наркомани приходять, просять дріб'язок.
-Як ти? Як дитя? -Так, з дитям усе добре.
Дуже добре.
Помаранчевий — колір захоплення.
Ось.
-Можна, будь ласка, запальничку? -Звісно.
Тільки не підпалюй сир.
Добре.
Залиш решту, добре?
Побачимося.
«Золотий потяг» і Крюґерранди пов'язані. Але як?
І що Віра про це знає?
-У 1939-му Віра була… -Сучкою, як і завжди.
Як вона сміє намагатися контролювати наше життя.
Поглянь, це вулиця Дохені.
Це Делія, так?
Я ледь не стала католичкою, щоб позлити її.
Одне з найкращих повстань, мамо. Я вже чула про це.
Гаразд, 1944-й.
Глянь. Повномасштабна війна, а всі влаштовують пікніки, наче навіжені.
У «Повторенні закону» не зображали Бога.
Яка втрата — ніколи не бачити такої краси.
Ага, ще фальшивих ідолів, ось що нам потрібно.
Чорт, ось воно.
-Це він. Це «золотий потяг»? -Гадаю, Бог — це дерево чи колесо.
Я відповім.
-Алло? -Це міська бібліотека.
Бібліотека?
-Я зайнята з донькою. Не передзвонюйте. -Ні, чекай!
Так, алло?
Вас турбує Етель Сортер з громадської бібліотеки Нью-Йорка
щодо запрошуваної інформації про загублений «золотий потяг».
«Коли радянська армія наступала на Будапешт у 1944-му,
солдати СС намагалися евакуювати володіння угорських євреїв.
Вони змусили єврейські сім'ї віддати цінні речі,
в тому числі прикраси, наручні годинники, картини, килими,
срібний посуд, фарфор, програвачі, стаціонарні годинники.
Їх відправили потягом до Берліна,
а кожній родині видали квитанцію про те, що колись вони повернуть свої речі».
-Отже, потяг справжній. -Авжеж, справжній.
«Цього не сталося,
бо місцеперебування потяга було втрачено після капітуляції нацистів у 1945-му.
Багато хто підозрює, що солдати обібрали потяг
і залишили деякі речі собі».
Можете підтвердити, що власність Вулвокових…
Пешауерів — дівоче прізвище мами.
Точно. Можете підтвердити, що власність сім'ї Пешауерів
була в тому потязі?
Вибачте,
але ця інформація недоступна для громадської бібліотеки Нью-Йорка.
-Чорт. Треба знайти той потяг. -Так, потяг і комахи — усе пов'язано.
І усунемо епігенетичну діру до її утворення.
Саме так. Зараз же займуся. Ти і я проти всього світу.
Кому дзвониш?
Алло?
-Привіт, Руті. -Норо?
Я тут з донькою, Надією, і вона каже, що теж бачить комах.
Розумієш, до чого я? Це все мама.
-Маю близько десятка. Я покажу. -Усе добре? Ти дуже збуджена.
Тобі не слід бути у квартирі. Пришлють когось із лікарні.
Ти про що? Усе гаразд. Люблю тебе. Бувай.
Ми шукаємо Нору Вулвокову.
-Це я. -Це я.
Куди ми прямуємо?
Чудово.
Лікарю, ми обоє неймовірно зайняті, тому не будемо гаяти час одне одного.
Не я божевільна. Це вона.
Хто вона?
Ото вилупок. До біса його. Ніякої поваги.
Послухайте, мій дах на місці.
І завжди був.
Тобто я ексцентрична,
але з ясним розумом. Це моя визначальна риса.
Я — хороша поліціянтка.
Вона — божевільна. Ясно?
Підтвердиш мої слова? Скажи, що я маю рацію, мамо.
Мене не вплутуй. Я йому не довіряю. Забираймося.
Ваші галюцинації візуальні чи лише слухові?
Ні ті, ні ті.
Думаєте, що бачите свою маму зараз чи лише чуєте її голос?
Я не думаю, що бачу її. Я таки бачу її.
Ось же ж вона.
Думаєте, бачите цей стіл перед собою, лікарю?
Це ж не якась маячня, як «я мислю, отже, я існую».
«Я думаю, отже, я…» бачу матір.
Річ у тім, що в кімнаті нікого більше немає.
Тобто, тут лише ви та я.
Не жартуйте зі мною, лікарю, гаразд?
Чоловіче…
озирніться.
Там нікого немає.
Нікого.
Позаду мене нікого, Норо.
Ви помиляєтеся, лікарю.
Мусить бути.
Ось же ж вона, розумієте?
Просто…
Мамо?
Благаю, скажи йому щось.
Вони нас записують.
Чудово. Це допомагає.
Слухайте, буду цілком відвертою з вами.
Я — Надя,
донька Нори.
Я з майбутнього.
Знаєте, раніше я думала, що живу в її тілі,
але тепер я розумію, що я ще й у її голові.
Я не хочу вдаватися до заспокійливого, та якщо доведеться, то не буде вибору.
Бачу, що вас випишуть 30 березня.
Через кілька днів.
Подивимося, чи зможемо стабілізувати вас до родів,
а потім переглянемо справу.
Чому так погано бути параноїдальною шизофренічкою і виношувати це дитя?
То таким був кожен день твого життя, матусю?
Я маю якось виправити тебе.
Ніхто мене не розумів, окрім тебе.
Знаєш що?
Ніхто нас не замкне.
Ніхто.
Забираймося звідси.
Знаєш, якщо ми вдосталь повернемося, зможемо уникнути цього пекла майбутнього…
і тобі не доведеться це переживати.
Моя ти розумниця. У тебе велике майбутнє, я це знаю.
Тобі під силу все, що завгодно.
Дякую, що підбадьорила.
-Що таке? Ти не йдеш? -Не можу. Хто триматиме мотузку?
Люблю тебе.
«Чому ти не відповідаєш? Подзвони. Алан».
Агов, клятий ти козел.
Що ти робиш? Лізеш клятими козлячими лапами на білизну…
Привітулі, мамо.
Що в нас тут, Вівсянчику?
Якась квитанція.
Бляха ж ти муха!
Лео Пешауер, 1944, Будапешт.
Підпис і печатка якогось
капітана Мартона Галаша.
Клята свастика.
Що ж…
Тепер це…
Це якась серйозна справа, Вівсянчику.
Схоже, ми з тобою поїдемо до Будапешта.
Просто прекрасно.
Переклад субтитрів: Володимир Савельєв