‎UN SERIAL NETFLIX
‎Urmează Astor Place. Este capătul liniei. ‎Trenul se retrage din circulație.
‎Nu lăsați nimic în tren! ‎E ultima stație. Noapte bună!
‎E ultima stație.
‎Ai văzut cumva niște monede de aur?
‎Erau 149. Le-am pierdut în metrou.
‎Ar trebui să cobori.
‎Polițiștii verifică vagoanele ‎în fiecare dimineață.
‎Dacă pari nebun, pun pe cineva ‎să facă o plângere și te închid.
‎Și, fără supărare, tu pari cam nebună.
‎Bun, am înțeles.
‎- Haideți! ‎- Hai să cobori!
‎Știi cumva dacă la metrou ‎au un birou de obiecte pierdute?
‎Nu există așa ceva. ‎E un mit, ca El Dorado.
‎- Orașul de aur. ‎- Da.
‎- Metroul meu nu oprește acolo. ‎- Eu mă duc la lucru.
‎- Bine. ‎- Scările sunt acolo.
‎Bine. Mersi!
‎Ruthie, am dat-o în bară rău de tot.
‎- Voiam să fac duș, dar… ‎- Mersi!
‎Oricum, nu mă întorc în 2022
‎până nu le împac pe Vera și pe Nora.
‎- Nu las lucrurile așa. ‎- Nora?
‎Dacă îmi stă în putință.
‎Mă ocup de asta personal.
‎Nu mă las păcălită.
‎Rezolv eu.
‎Nora, te simți bine?
‎Dacă mă simt bine?
‎Dacă tot mă întrebi,
‎nu sunt chiar în apele mele.
‎De exemplu, uram țigările mentolate,
‎iar acum sunt dependentă de ele, ‎ca schizofrenica de maică-mea.
‎Foarte ciudat!
‎Ca Jodie Foster ‎în ‎Alice nu mai locuiește aici.
‎Ăsta rulează acum, nu?
‎Mă pregătesc. Suntem în întârziere.
‎Unde mergem? Trebuie să luăm metroul?
‎Mergem la spital toate trei.
‎Ne ocupăm de copil.
‎Bună, Vera!
‎Nora Vulvokov?
‎Doctorul are nevoie ‎de o probă de urină. Mersi!
‎Piș-piș…
‎Ce faci?
‎E una dintre acele situații rare
‎în care aparențele nu înșală.
‎N-ai venit acasă azi-noapte.
‎Am stat toată noaptea ‎să te aștept. Nici urmă de Nora.
‎Am avut aurul și l-am pierdut în metrou,
‎dar jur că voi rezolva totul.
‎Tu doar strici lucrurile, Lenora.
‎Înșeli încrederea.
‎Încalci promisiunile. Ești praf.
‎Vezi tu, de asta prefer ‎să fac pipi fără să am companie.
‎„Cei cu capul de ceară ‎nu pot sta la soare.”
‎Ce naiba?
‎De ce înțeleg limba maghiară?
‎Primul tău cuvânt a fost în maghiară.
‎„Câine.”
‎Ai vorbit doar maghiară ‎până la patru ani.
‎Nu chiar. Tu vorbești despre Nora.
‎Nora vorbea maghiară, nu eu.
‎Eu sunt Nadia.
‎Nora, trebuie să fii puternică.
‎În viață, te poți baza doar pe tine.
‎În viața asta de rahat.
‎Ne-au luat tot ce aveam.
‎Le-au pus în trenul cu aur.
‎Aurul a dispărut,
‎iar apoi a reapărut.
‎Krugerranzii.
‎Dar a dispărut din nou.
‎Iisuse! Aurul ăsta e ca infecția cu HPV.
‎Spui că familia noastră ‎a pierdut aurul de două ori, într-un tren,
‎în circumstanțe metafizice suspecte?
‎Nu poate fi o coincidență.
‎Mai întâi a fost ‎o tragedie, apoi o farsă. Nu…
‎În viață, există lucruri
‎care nu se pot explica.
‎Lumea ar crede că sunt nebună.
‎Ar râde de mine, s-ar descotorosi de mine.
‎Mie mi se întâmplă mereu ‎lucruri inexplicabile. Așa funcționez eu.
‎Bunico, spune-mi exact ce s-a întâmplat!
‎- E totul în regulă aici? ‎- Minunat.
‎Ca să știi,
‎nu mi-e foarte clar a cui e urina asta.
‎O să fie cam rece.
‎O nebunie, nu?
‎În aceste ultime săptămâni, e esențial
‎să vă odihniți mult, să fiți calmă
‎și să nu faceți niciun fel de efort.
‎Aveți întrebări?
‎Da, evident.
‎Conștiința e o proprietate emergentă ‎a creierului?
‎Conștiința unei persoane ‎o poate înlocui pe a alteia?
‎Știți, două minți în același corp?
‎- Așa ceva? ‎- Nu am auzit de așa ceva.
‎Majoritatea pacientelor luptă
‎să aducă pe lume o altă conștiință, nu?
‎Nora, când te naști nu devii o victimă.
‎Hai să te ducem acasă!
‎Prosop de hârtie?
‎Prosop de hârtie.
‎…copilul…
‎…trenul de aur…
‎…pierzându-l…
‎…Con Edison…
‎Ai spus că mergi ‎la compania de electricitate?
‎Bunico, ce naiba…
‎Mama ta crede ‎că e mai bine să stai aici.
‎Și pentru tine, și pentru copil.
‎Îi tot dați înainte cu copilul.
‎Ajunge.
‎Vrei ceva de băut?
‎Pricep, vorbești în maghiară. E în regulă.
‎Unul mine, unul ție.
‎Delia, îți amintești ceva ‎despre trenul ăsta cu aur?
‎Și familia ta a pățit același lucru?
‎Pe noi, romii, nu ne respectau ‎îndeajuns încât să fure de la noi.
‎Dar am supraviețuit.
‎Totul e ascuns,
‎pentru orice eventualitate.
‎Da.
‎Mă duc acasă ‎să aduc ceva care poate fi băut.
‎Pare un plan bun.
‎Ce porcărie!
‎Tu cine naiba ești?
‎În casa asta, sunt obsedați de copii.
‎Își bat joc de oameni.
‎Nu știam că copiii sunt atât de bogați.
‎Ce mai e ascuns pe aici?
‎Vreau un indiciu.
‎Bună, mami!
‎Ia uite!
‎Ce gene bune, nu?
‎Salutare, bunicule!
‎Ia zi! Ai vreun secret?
‎Nu te uita la mine!
‎Bingo!
‎Situația școlară a tatei.
‎Nu e frumos.
‎Am nevoie măcar de puțin noroc.
‎Tu ce ai pățit la față?
‎Și ceva de citit pentru tren.
‎Perfect.
‎Ce naiba?
‎Nu e bine.
‎Cred că mami a stat cam mult în mine.
‎Nora!
‎E timpul să o șterg.
‎G. Litera G.
‎Packard, naturaliștii.
‎Inginerie. Unde e litera G?
‎G.
‎Unde e trenul de aur?
‎„Galileo. Goethe."
‎„Golightly”. La naiba cu Golightly!
‎„Teoria câmpului unificat…”
‎Ce să fac? Caut la T, de la „tren cu aur”.
‎Nu expuneți diapozitivele la lumină!
‎Se deteriorează.
‎Și cum pot să le văd?
‎Ideea nu e să le vedem, ci să le conservăm ‎ca să poată fi văzute în viitor.
‎Văd că nu sesizezi paradoxul. ‎Aș vrea să le împrumut.
‎Nu pot ieși din bibliotecă. ‎Sunt originalele.
‎Bibliotecarii adoră ‎să strângă tot, ca hârciogii.
‎Nu chiar, dar recunosc că îmi place.
‎- E ușor patologic. ‎- Nu eu sunt cea care își pierde mințile.
‎Haideți!
‎Toată lumea, afară! Aici nu e hotel.
‎Acum pot mânca gogoși.
‎UNGARIA
‎Aș vrea să știu
‎ce fac rațele din Central Park ‎iarna, când îngheață lacul.
‎„Ce fac rațele?”
‎Ne interesăm și vă sunăm mai târziu.
‎Marș de rață! E rândul meu.
‎Trebuie să mă grăbesc, ‎fiindcă polițistul ăla e cu ochii pe mine.
‎Caut informații ‎despre un tren cu aur din Budapesta
‎dispărut în timpul ‎celui de-al Doilea Război Mondial.
‎„Tren cu aur.”
‎Sunt informații confidențiale ‎de nivel înalt.
‎„De nivel înalt.”
‎- Îmi lăsați numele și numărul de telefon? ‎- Da, sigur. Am un nume și un număr.
‎Le am pe ambele la îndemână.
‎Și…
‎Bine.
‎Vă vom suna noi.
‎Ia-le pe toate! ‎Mari reduceri la Crazy Eddie!
‎Sunt Crazy Eddie ‎și avem prețuri nebunești!
‎Sunt nebun cu acte în regulă. Chiar sunt.
‎E un circuit video cu reacție.
‎E ca și cum ai sta între două oglinzi.
‎Imaginea se reflectă la infinit
‎și nu poți spune ‎care dintre aceste reflecții
‎este originalul.
‎E ca apariția omului. Doar dacă nu…
‎Nu crezi în creaționism, nu?
‎N-ar fi frumos să ai pe cine să dai vina?
‎- Cum te pot ajuta, Nadia? ‎- Da.
‎Naziști. Salut!
‎Uite un atlas al celui ‎de-al Doilea Război Mondial! Nu asta caut.
‎- Aș vrea un proiector de diapozitive. ‎- Agfacolor Neu?
‎Astea au fost produse ‎doar câțiva ani, la sfârșitul anilor '30.
‎Ce e pe ele?
‎Nu știu. De asta vreau proiector.
‎- O clipă. ‎- Bine.
‎Cred că găsesc unul în spate.
‎L-am găsit. Kodak Ektagraphic III.
‎Un proiector. Super!
‎Mersi, Danny!
‎Nadia, vreau să știi ‎că nu sunt doar vânzător la Crazy Eddie.
‎Sunt artist, redactor la o revistă ‎despre fetișizarea obiectelor de consum
‎și spectacol la Debord.
‎Bine. Trăim și murim, nu?
‎- Da, așa e. ‎- Pa!
‎Nu e nici măcar o canapea.
‎Așa!
‎Excelent!
‎Cartea Secretelor.‎ Ciudatul naibii!
‎Psihopatia sexuală.‎ Îmi place.
‎Notițe. Gânduri.
‎Vibrații.
‎Numerologie. Grozav!
‎Albert Peschauer către Vera Peschauer.
‎„Am aflat cu tristețe că părinți tăi ‎au căzut victime tiraniei naziste.
‎Fiind copiii sorei mele Eva, ‎am datoria să vă îngrijesc și să vă ajut.”
‎E și un post-scriptum irelevant.
‎Ce naiba?
‎Mucegai.
‎E mucegai peste tot în apartament.
‎M-am clătit.
‎Bine.
‎„Lumea a fost făcută pentru tine.”
‎„Totul e praf și cenușă.”
‎Rahatul dracului!
‎Uită-te la tine!
‎Nenorocitule!
‎Uită-te la tine!
‎Ce naiba?
‎Ce dracu'?
‎Futu-i!
‎Ți-am zis că sunt gândaci aici.
‎Mami!
‎E mucegai pe podea și pe pereți. ‎I-am spus Verei de două ori deja.
‎Cică administratorul s-a uitat ‎și n-a găsit urmă de mucegai.
‎Nu o cred. Tu o crezi?
‎Nu o cred. Te cred pe tine, mamă.
‎Știam eu. Ce copil deștept!
‎Ei poftim!
‎Acum a oprit curentul.
‎Încearcă să ne controleze, ‎dar nu o să meargă.
‎Mi-e foame.
‎Bună!
‎Aș vrea două pachete de țigări mentolate ‎Bennett & Hammond's 100s.
‎Sigur, Nora.
‎Îți plac biscuiții ăștia sărați, nu?
‎Biscuiți, roșii, ceapă verde…
‎Nu e proaspătă, dar…
‎Vrei niște brânză?
‎Da, mamă.
‎Asta…
‎N-ai putut să dormi?
‎Da. Ce faci?
‎Bine.
‎Drogații vin mereu aici să cerșească.
‎- Tu ce faci? Ce face copilul? ‎- Copilul e bine.
‎Foarte bine.
‎Portocaliul e culoarea fascinației.
‎Poftim!
‎Te rog, îmi dai și o brichetă?
‎Sigur.
‎Vezi să nu dai foc la brânză!
‎Bine.
‎Păstrează restul!
‎Ne vedem mâine.
‎E o legătură între krugerranzi ‎și trenul cu aur. Dar care?
‎Și ce știe Vera despre asta?
‎În 1939, Vera era…
‎O scorpie, ca întotdeauna.
‎Cum îndrăznește să ne manipuleze viețile?
‎Uite! Asta e pe strada Dohány.
‎- E Delia, nu? ‎- Era să devin catolică ca să o enervez.
‎Un adevărat act de rebeliune, mamă! ‎Am mai auzit.
‎Asta e în 1944.
‎Ia uite! Războiul era în toi ‎și ei se țineau de picnicuri ca nebunii.
‎Deuteronomul nu permite ‎nicio imagine cu Dumnezeu.
‎E o pierdere ‎să nu vezi ceva atât de frumos.
‎Exact ce ne lipsea, alți idoli falși.
‎Să fiu a naibii! Uite-l!
‎Nu e ăsta trenul cu aur?
‎Cred că Dumnezeu e un copac sau o roată.
‎Răspund eu.
‎Alo?
‎- Biblioteca Publică din New York. ‎- Ce? Sunt ocupată.
‎Nu mai sunați!
‎Nu, stai!
‎Alo?
‎Sunt Ethel Sorter, ‎de la Biblioteca Publică din New York.
‎Am găsit informațiile ‎pe care le-ați cerut despre trenul cu aur.
‎„În timp ce armata sovietică ‎înainta spre Budapesta în 1944,
‎SS-ul a căutat să scoată din țară ‎bunurile evreilor unguri.
‎Au obligat familiile evreiești ‎să le predea obiectele de valoare,
‎cum ar fi bijuterii, ‎ceasuri, tablouri, covoare,
‎argintărie, porțelanuri, discuri, ceasuri.
‎Le-au încărcat într-un tren către Berlin.
‎Fiecare familie a primit o chitanță
‎sub pretextul că, într-o zi, ‎bunurile le vor fi returnate.”
‎- Deci trenul a existat. ‎- Bineînțeles.
‎„N-au fost returnate,
‎iar trenului i s-a pierdut urma ‎după ce naziștii s-au predat în 1945.
‎Mulți suspectează ‎că soldații au jefuit trenul
‎și au păstrat anumite obiecte pentru ei.”
‎Puteți confirma ‎că bunurile familiei Vulvokov…
‎Numele mamei de fată era Peschauer.
‎Bine. Puteți confirma ‎că bunurile familiei Peschauer
‎au fost puse în tren?
‎Îmi pare rău,
‎dar Biblioteca Publică din New York ‎nu deține această informație.
‎- Rahat! Trebuie să găsim trenul. ‎- Da. E o legătură între tren și gândaci.
‎Găsim trenul și atenuăm ‎dezastrul epigenetic din fașă.
‎Exact. Mă ocup imediat. ‎Suntem noi două împotriva lumii.
‎Pe cine suni?
‎Alo?
‎- Bună, Ruth! ‎- Nora?
‎Sunt aici cu fiica mea Nadia. ‎Și ea vede gândacii.
‎Știi ce înseamnă? Mama i-a băgat.
‎Am vreo zece. Îți arăt.
‎Ești bine? Administratorul a sunat ‎la Vera. Ce faci acasă la tine?
‎Trimit pe cineva de la spital.
‎Ce tot spui? Sunt bine.
‎Te iubesc. Pa!
‎O căutăm pe Nora Vulvokov.
‎- Eu sunt. ‎- Eu sunt.
‎Unde mergem?
‎Perfect.
‎Dle doctor, amândoi suntem ‎foarte ocupați. Să nu ne irosim timpul!
‎Nu eu sunt cea nebună. Ea este.
‎Care „ea”?
‎Ce bădăran! Câtă lipsă de respect!
‎Eu sunt cea sănătoasă, omule.
‎Așa am fost mereu.
‎Ca să fie clar, sunt eu excentrică,
‎dar sunt lucidă.
‎E trăsătura mea definitorie.
‎Eu sunt polițistul bun.
‎Iar ea, polițistul nebun. Pricepi?
‎Mamă, spune-i că am dreptate!
‎Nu mă bag. ‎N-am încredere în el. Ar trebui să plecăm.
‎Ai și halucinații vizuale ‎sau doar auditive?
‎Nici una, nici alta.
‎Crezi că o vezi acum ‎pe mama ta sau îi auzi doar vocea?
‎Nu cred că o văd, ci o văd.
‎E chiar acolo.
‎Tu crezi că vezi masa asta, doctore?
‎Nu e un rahat de tip ‎cogito, ergo sum.
‎Gândesc, deci o văd pe mama.
‎Problema este, Nora, ‎că nu mai e nimeni în cameră.
‎Suntem doar noi doi.
‎Nu te juca cu mine, doctore! Bine?
‎Omule,
‎uită-te în spatele tău!
‎Nu e nimeni acolo.
‎Nimeni.
‎Nu e nimeni în spatele meu, Nora.
‎Te înșeli, doctore.
‎Sigur te înșeli.
‎Stă chiar acolo.
‎Te rog…
‎Mamă?
‎Te rog, spune-i ceva!
‎Ne înregistrează.
‎E bine. Ne ajută.
‎Uite ce e! Voi fi foarte sinceră cu tine.
‎Eu sunt Nadia,
‎fiica Norei.
‎Sunt din viitor.
‎Până acum am crezut ‎că sunt doar în corpul ei,
‎dar acum realizez că sunt și în mintea ei.
‎Prefer să nu folosesc torazină,
‎dar, dacă e nevoie, o voi face.
‎Văd că trebuie să naști pe 30 martie.
‎Mai sunt doar câteva zile.
‎Sper să ai o stare stabilă până la naștere
‎și reevaluăm situația pe urmă.
‎De ce e așa de rău să faci un copil ‎când ai schizofrenie paranoidă?
‎Prin așa ceva treceai în fiecare zi?
‎Trebuie să te vindec cumva.
‎Tu ai fost singura care m-a înțeles.
‎Știi ceva?
‎Nu ne va închide nimeni.
‎Nimeni.
‎Să plecăm naibii de aici!
‎Dacă ne putem întoarce destul în timp,
‎putem să nu mai ajungem ‎în locul ăsta sinistru…
‎și nu va trebui să treci prin asta.
‎Ce copil deștept! Vei face lucruri mărețe. ‎Dacă îți pui mintea, poți face orice.
‎Mersi pentru încurajare!
‎Ce se întâmplă? Nu vii?
‎Nu pot. Cine ar mai ține de funie?
‎Te iubesc.
‎„De ce nu răspunzi? Sună-mă! Alan.”
‎Salut, depravatule!
‎Ce faci? Te sui cu labele pe așternut…
‎Bună, mamă!
‎Ce avem aici, Oatmeal?
‎Un fel de chitanță.
‎Sfinte Sisoe!
‎Leo Peschauer,
‎1944, Budapesta.
‎Semnat și sigilat
‎de căpitanul Marton Halász.
‎O svastică.
‎Ei bine…
‎Chestia asta e o treabă serioasă, Oatmeal.
‎Se pare că noi doi ‎trebuie să mergem la Budapesta.
‎Super!
‎Subtitrarea: George Georgescu