Mergina, kuri mylėjo arklius
Anksti atsikėlei.
Taip. Lotė jau lipo ant sienų, todėl pajodinėjau.
Lotė lipo ant sienų?
Pagaminau valgyti.
Taip, žinau.
- Ei, norėjau paklausti... - Turi belstis.
Atsiprašau. Vis pamirštu.
Man reikia asmeninės erdvės. Čia visi eina, kada tik panorėję.
Čia tik tu ir aš.
Ne šiaip sau pakabinau užuolaidą. Turiu savo gyvenimą.
Man nereikia, kad visąlaik būtum mano erdvėje.
Pastaruoju metu atrodo, kad gan pyksti ant manęs, vaikeli.
Nepykstu. Ir aš ne vaikelis.
Jei tavo mama būtų čia, žinotų, kaip su tavim kalbėtis, supranti,
- apie tuos pokyčius, kuriuos išgyveni. - O Dieve.
Ne... Tai yra, taip, ir apie tuos.
Bet aš kalbu apie visus tuos jausmus.
Kai buvau tavo amžiaus, būdavau alkanas arba ne.
Gerai. Mama mirė gal prieš šimtą metų,
gal jau laikas tau gyventi toliau?
Tu teisi.
Turiu reikalų mieste. Nori joti kartu? Dėl senų laikų.
- Ne, verčiau liksiu čia. - Viena?
Aš ne viena. Turiu Lotę.
O kaip ta mergina, kuri gyvena kelio gale?
Pamokslininko dukra?
Argi ji ne tavo draugė?
Kelis kartus bėgiojome lauke, kai buvome mažos,
bet dėl to netapome draugėmis.
Gal ir jai patinka arkliai. Jūs galėtumėt kartu jodinėti.
Kertu, kad Milė net nežino, kas yra moteriškas balnas.
Ji man visada patiko.
Ji visada elgdavosi savaip,
ko nepasakytum apie daugumą vietinių merginų.
Iki vakaro, vaikeli. Myliu tave.
Viso.
Štai taip.
Tu tokia graži.
SALŪNAS
Užjaučiu dėl netekties, panele.
Nevarginsiu jūsų delikačių jausmų smulkmenomis,
bet jūsų tėvas buvo skolingas ponui Sailasui Makolui krūvą pinigų.
Kai ponas Makolas mėgino tuos pinigus atsiimti,
jūsų tėvas išsitraukė pistoletą.
Todėl ponas Makolas jį pašovė. Gindamasis, taigi, pagrįstai.
Kur jo arklys?
Jis juk į miestą atjojo, ar ne?
Arkliai nuolat pabėga, panele. Bet paskelbsiu paiešką.
Praneškite, jei reikės pagalbos parsigabenti palaikus namo.
Palaiminti gedintys, jie bus paguosti.
Dabar netinkamas laikas, Mile.
Apgailestauju dėl tavo tėčio.
Aš irgi.
Nori tikėk, nori ne, nekantrauju vieną dieną prisijungti prie jo rojuje.
Rimtai?
Nekantrauji pabendrauti su mano tėčiu rojuje?
Taip.
Nors niekad nebendravai su juo žemėje?
Jis buvo daug vyresnis.
- Matau, vilki jo drabužius. - Aha.
Ar tai - gedulo dalis?
Ne. Keliausiu į miestą sutvarkyti reikalų.
Taigi, čia tarsi maskuotė?
Kažkas panašaus.
Kai man nebūna nuotaikos, užsuku į Verdžilo vaistinę.
Nuotaika visada pasitaiso.
Keliauju ne pas Verdžilą.
Keliauju į salūną nušauti tą bailį Sailasą Makolą.
- Pala, ką... Ką, dabar? - Aha.
Ar tu tikra, kad žinai reikiamą Sailasą?
Nes yra Sailasas M., Merės tėtis,
- ir yra Sailasas F., Perlos tėtis... - Mile. Užsičiaupk.
Nagi, Lote. Jojam. Pirmyn.
- Gera mergaitė. - Džeine.
Džeine, palauk.
Palauk, Džeine!
- Tu ką, metei į mane bandelę? - Josiu su tavim.
Ir kodėl gi turėtum?
Nes atrodo, kad dabar tau praverstų draugė.
Mes ne draugės.
Anksčiau buvome.
Atrodai labai pasimetusi, nurėžtais plaukais ir su liemene.
Jei nori atkeršyti vyrui, turi rengtis kaip vyras.
Arba yra galimybė nekeršyti.
Mile, man nereikia, kad vilktumeis kartu ir mėgintum mane sustabdyti,
visą kelią žarstydama Biblijos citatas.
Biblija. Kas tai, knyga?
Kur išmokai taip jodinėti?
Reiktų pranešti šerifui.
Jis jau žino ir jam nerūpi.
Kas nors turi jam paaiškinti, kaip viskas nutiko.
Kad Merės tėtis išprotėjo ir turi būti patupdytas už grotų,
kad galėtų atgailauti už nuodėmes.
O tada mudvi galėsim eiti į bažnyčią ir melsti atleidimo
už tai, kad net pagalvojai apie tai, ką galvoji.
Jei vis dar apie tai galvoji.
Visada tiek daug kalbėdavai?
Taip. Tu visada buvai stipri ir tyli.
Vaikai mokykloje laikė tave nebyle, pameni?
- Pasisveikink. - Gerai.
Labas rytas, Mile.
Man patinka tavo akiniai.
Ačiū, Eleonora.
- Jie - naujausios technologijos... - Jos iš tavęs šaiposi.
Palauk, Džeine, ne. Prašau, nedaryk to.
Gailėsiesi to visą likusį gyvenimą.
Tai suteps tavo sielą.
Tai kvailystė ir blogis, tu niekad nepateksi į dangų
kartu su manim ir visais kitais mūsų pažįstamais.
Be to, manau, kad tave pakars.
Lik čia. Pasaugok mano arklį.
Ieškau Sailaso Makolo. Šis salūnas priklauso jam, ar ne?
- Taip, bet jo čia nėra. - Tai kur jis, velniai griebtų?
Nežinau. Neturiu jo tvarkaraščio.
Jis nenorėjo, Dieve. Dovanok jam! Dovanok mums visiems!
- Kas nutiko? - Sakiau tau laukti lauke.
Ar tu - ne pamokslininko dukra?
Taip.
Perduok tėčiui, kad atsiprašau, jog neateinu į pamaldas.
Pastaruoju metu buvau užsiėmęs ir aš...
Perduosiu jam žinią, kai išeisime.
Ir padarysime tai dabar.
Prieš išeinant, kur Sailasas?
Neprivalot atskleisti tos informacijos.
Sakyk.
Jis išvyko į medžioklę, maždaug už 30 km į šiaurę.
Palei Varginančią upę.
Bet vienas jo nesivyčiau.
Jis greit šaudo ir dar greičiau supyksta.
- Jis gali nušauti musę iš už 70 metrų. - Kodėl?
Kas „kodėl“?
Kodėl jis šitaip elgtųsi? Nušautų musę.
Šituos paimsime.
Kaip atgailą už atskleistą informaciją.
Ką mes darysim?
Negalim grįžti namo. Dabar mes nusikaltėlės.
Tu gali grįžti. Esu tikra, kad tavo tėvai supras.
Juokauji?
Žinai, ką jie padarytų sužinoję, kad grasindama ginklu apiplėšiau salūną?
Aš grasinau ginklu ir apiplėšiau salūną. Tu - atsitiktinė bendrininkė.
Jei grįšiu namo,
aš turėsiu prižiūrėti savo septynis brolius ir seseris.
Turiu padėti gaminti, tvarkytis
ir paruošti bažnyčią.
Turiu susirasti vyrą.
Maniau, tu ištekėjusi už Jėzaus.
Gerai.
Šįvakar liksime čia. Įkursime stovyklą, pagalvosime.
O ryte
pasakysime, kad mus buvo pagrobę ir/arba laikinai aptemo protas.
Tu gali sakyti, ką nori.
Aš josiu prie Varginančios upės ir nudėsiu tą šiknių.
Ar negirdėjai, ką barmenas sakė, kaip Silas šaudo muses?
Gerai, kad nesu musė.
Džeine. Čia alkoholis.
O šūdas. Rimtai?
Maniau, kad punšas.
Esi anksčiau gėrusi?
Ne.
- O tu? - Aišku, kad ne.
Alkoholis tave paverčia kekše arba ragana. Kartais ir ta, ir ta.
- Tau nesmalsu? - Ne.
Juk keista, kad mažos mergaitės
kraustosi iš proto dėl arklių?
Paskui jos užauga ir turi tiesiog būti...
virtuvėje su vaikais.
Taip, keista.
Bet ne tu. Tau vis dar patinka arkliai.
Taip.
Aš manau, kad jie baisūs.
Reikia tik išmokti užmegzti su jais ryšį.
Nori pašokti?
Ne. Man ir taip gerai.
Teisingai, tu vis dar gedi.
Tau per liūdna, kad šoktum?
Nemėgstu šokti. Mėgstu jodinėti.
Ir tiek.
Neturėčiau šokti.
Nes...
Kažkaip susiję su velniu.
Nepamenu.
Bet kartais
užsimaunu mamos pūstus apatinius sijonus.
Aukštai kiloju kojas ir apsimetu salūno šokėja.
Dora šokėja, kuri nedaro jokių blogų dalykų.
Eikš, turėtum pamėginti.
Ateik. Nagi.
Aukštai spiriam.
Arba dar yra šokiai su šuoliukais.
Manau, tau jie patiktų.
Kekso išpera.
Pirmyn, Lote.
Žinau, kad tu ten, Makolai!
Turiu ginklą.
Nešauk. Mes nepavojingi.
Tai ji.
Mile? Ką, po velnių, čia veiki?
Ką aš čia veikiu?
Tai tu palikai mane mirti.
Dėkui Dievui, kad sutikau senąjį daktarą Henrį.
Praktikuoju mediciną, gydau vietinius už upės.
Mudu su tėvu kartais jį lydime, kai jis lanko pacientus,
- skleidžiame gerąjį žodį. - Palaikiau ją kalakutu.
Sekundėlę.
- Palikai mane mirti. - Būčiau grįžusi tavęs paimti.
Kurgi ne.
Lygiai taip pat, kaip tada, kai palikai mane po pamokų,
kad parūkytum cigarus su Lailu Tomu.
Dabar svarbiausia ne tu.
Čia ir bėda. Aš čia rizikuoju dėl tavęs gyvybe,
o tu per daug užsiėmusi savimi, kad tau rūpėtų.
- Tu pati pasirinkai prisijungti. - Nes elgeisi kaip pamišėlė.
- Aš pykstu. - Na ir kas?
Manai, visi pikti žmonės turėtų eiti ir šaudyti kitus žmones?
- Gal. - Tu net nepadėkojai.
Jei ne aš, išvis nežinotum, kur yra Makolas.
Tai štai kur šuo pakastas. Nori, kad padėkočiau?
- Būtų ne pro šalį. - Gerai.
Ačiū, Mile.
Ačiū, kad esi tokia vieniša ir tau taip nusibodo tavo gyvenimas,
kad saviniesi manąjį.
- Nelabai gražiai pasakei. - Neturiu laiko mandagybėms.
Mano tėčio arklys štai ten. Matai?
O ant jo - balnas, kurį tėtis ketino man padovanoti.
Todėl atsiimsiu jo arklį
ir jo balną, ir palauksiu štai čia,
kol grįš Sailasas Makolas,
ir nušausiu jį į tarpuakį.
Taigi, gali pažiūrėti...
arba gali pažadinti senį ir nešdintis iš čia.
Pažadinti jį?
Gerai, daktare. Ji nevažiuoja. Judam.
- Kas nutiko? - Nežinau.
Jis negyvas.
Ką darom?
Nieko. Senis mirė natūralia mirtimi.
Jis geras krikščionis. Jį reikia deramai palaidoti.
- Padėk jį pernešti. - Neturiu laiko.
Padėk jį pernešti arba klyksiu!
Moteriškės smegeninė - kaip spragėsiai ant viryklės.
- Pasislėpk. - O kaip kūnas?
Taip, bet vis tiek ją patvarkyčiau.
Kas ten?
Sakyk, ko reikia.
Dėkui Dievui, jūs čia. Vajetau. Šlovė Viešpačiui.
Mes taip bijojome, kol atėjot jūs, drąsūs, stiprūs vyrai.
Aš jus pažįstu?
Ne. Aš vardu Seidė. Čia mano brolis Kleitonas.
Ėjome namo iš bažnyčios, kai - bam! Mus pagrobė banditai.
Ar tai tiesa?
Taip.
Kieno čia kūnas?
Vieno iš banditų.
Atrodo gan senas.
Manau, jūs jį išgąsdinote.
Jis krito negyvas, vos išgirdęs jūsų balsus.
Tada kiti banditai paspruko į tuos miškus.
Geriau užeikit į vidų.
Atsiprašau. Nežinojau, kad esu tokia išalkus.
Kodėl jis toks tylus?
Žinot, kokie tie vaikinai. Viską laiko savyje.
Visada jam sakau: „Turi viską išlieti. Nesvarbu, kas slegia širdį.
Kad ir kaip tai būtų bjauru. Antraip sprogsi.“
Kai kurie vyrai tyli, kad atrodytų galingi ir ryžtingi.
Aš - ne. Kriokiu kaip šernas.
Ten tavo arklys lauke? Tas rudas?
Taip. O ką?
Atrodo gan senas.
Kuinas, ne arklys.
Turbūt padovanosiu jį savo mergiotei. Ji myli arklius.
- Turi galvoje Merę? - Po perkūnais, Mile. Pasitrauk.
Pažįsti ją?
Kartu lankėme mokyklą. Todėl čia ir atvykome.
Ji jus atsiuntė?
Taip. Ji norėjo perduoti tau žinutę.
Mes seniai nebendravome.
Žinom. Jai dėl to skaudu.
Ji mane kaltina dėl to, kad nutolom?
Taip.
Ji sakė galinti tau atleisti už tai, kad esi degeneratas,
bet ne už tai, kad esi toks nerūpestingas tėvas.
Manai, ji dėl to vis dar dirba „Birbinamoje Doroje“?
Turbūt. Ji taip pat pasakė...
kad tavimi nusivylė.
Eini ir žudai žmones.
Tau svarbiau, kad žmonės tavęs bijotų, o ne būti geru tėvu.
Tiesiog, toks vyro gyvenimas.
Vyrai tuo užsiima.
Visi vyrai miega su brolių žmonomis?
Iš kur apie tai žinai?
Manęs nekaltink. Aš tik pasiuntinė.
Merė... Prisimenu ją.
Ar ne ji kiekvieną penktadienį už mokyklos
- dulkindavosi su teisėjo sūnumi? - Taip. Manau, kad taip.
Ji taip klykdavo, pasiekusi orgazmą. Girdėdavo visa klasė.
Turiu galvoje, jai puikiai sekėsi matematika, ji galėjo turėti savo verslą.
- Na, žinai, turbūt taip ir daro. - Baikit!
Prašau, tiesiog baikit.
Perduokit Merei, kad apgailestauju.
Žinau, kad esu niekam tikęs mėšlo gabalas.
Bet prašau, meldžiu jūsų, pasakykit jai, kad grįžtų namo.
Maldauju.
Šitas skausmas...
Dieve.
Norėčiau, kad kas nors įsodintų kulką man į makaulę.
Atsiprašau.
Negalim to padaryti.
O, prašau.
Prašau, privalai iššauti.
Merei neįdomūs atsiprašymai. Jie nieko nereiškia.
Tavo begalinė kančia - pakankamas atsiprašymas.
Bet galim nuvesti jai tavo arklį. Tą rudą.
Nežinau, ar ji tą arklį priims, bet galim pamėginti.
Iš kur žinojai, kad jis miega su brolio žmona?
Mano tėtis - pamokslininkas.
Žmonės pasidalina su juo įvairiausia informacija.
Ačiū už pagalbą, Mile.
- Norėjai jį parklupdyti. - Taip.
Esu gan tikra, kad jis būtų tave nudėjęs.
O tu esi geriausia mano draugė.
Josiu ant Lotės.
Tu gali joti ant tėčio arklio.
Negaliu. Džeine, aš nemoku joti.
Lengva. Galiu parodyti.
Pasirengusi?
Su balnu daug lengviau.
Tu kalbi.
Galiu joti ir kalbėti vienu metu.
Taip, pasakė mergina, baisiai bijodavusi arklių.
- Nagi, pirmyn. - Vis dar baisiai bijau.
Reiktų rasti daugiau vyrų ir emociškai pakankinti.
Nagi, Mile. Pasistenk neatsilikti.
Stengiuosi. O jei nukrisiu? Galima nukristi nuo arklio?
PAGAL CECILĖS AHERN KNYGĄ
Išvertė Sandra Siaurodinė