Meitene, kurai patika zirgi
Agri esi augšā.
Jā. Lotija vairs nevarēja izturēt. Man bija ar viņu jāizjāj.
Lotija?
Uztaisīju ēst.
Jā, zinu.
-Ei, es gribēju jautāt... -Vajag pieklauvēt!
Piedod. Visu laiku aizmirstu.
Man vajag pašai savu telpu. Te visi nāk iekšā, kad vien vēlas.
Te jau esam tikai mēs divi.
Ne velti man ir aizkars. Man ir sava dzīve.
Es negribu, lai tu visu laiku elpo man pakausī.
Tu bieži uz mani dusmojies, bērniņ.
Nedusmojos! Un es neesmu bērns.
Ja tava mamma būtu dzīva, viņa mācētu tev pastāstīt par, nu,
-tām pārmaiņām, kas ar tevi notiek. -Ak dievs!
Ne jau... Nu jā, arī par tām.
Bet es runāju par taviem garastāvokļiem.
Es tavā vecumā jutos tikai izbadējies vai paēdis.
Labi. Bet mamma ir mirusi jau kādus simt gadus,
tāpēc varbūt tev vajadzētu beigt sērot.
Tev taisnība.
Man pilsētā ir darīšanas. Jāsi līdzi? Kā vecajos laikos.
-Nē, es labāk palikšu te. -Viena?
Es neesmu viena. Man ir Lotija.
Bet kā tad tā meitene no kaimiņmājas?
-Mācītāja meita? -Vai tad viņa nav tava draudzene?
Nu, bērnībā mēs kopā skraidījām apkārt, bet tāpēc jau neesam draudzenes.
Nu, varbūt viņai arī patīk zirgi. Jūs abas varētu kopā pajāt.
Varu derēt, ka Millija nemaz nezina, kas ir sieviešu segli.
Man viņa vienmēr ir patikusi.
Viņa vienmēr dara to, ko pati grib, ko par citām meitenēm nevar teikt.
Līdz vakaram, bērniņ! Mīlu tevi.
Atā.
Nu re.
Tu esi tik skaista!
BĀRS
Jūtu līdzi, jaunkundz.
Es neuztraukšu jūsu smalkos jutekļus, izklāstot visos sīkumos,
bet jūsu tēvs Sailasam Makola kungam bija parādā kaudzi naudas.
Un, kad Makola kungs mēģināja naudu atgūt,
jūsu tēvs izvilka pistoli.
Tā nu Makola kungs viņu nošāva. Aizstāvoties, un tas ir likumīgi.
Kur ir viņa zirgs? Viņš taču ieradās jāšus, vai ne?
Zirgi bieži aizbēg, jaunkundz. Bet es izkāršu paziņojumu.
Sakiet, ja jums vajag palīdzēt nogādāt mājās līķi.
Laimīgi apbēdinātie, jo viņus mierinās.
Nav īstais brīdis, Millij.
-Man žēl, ka tā notika ar tavu tēvu. -Man arī.
Ja tas ir kāds mierinājums, es gaidu, kad ar viņu atkal tikšos debesīs.
Tiešām?
Tu priecājies, ka tiksies ar manu tēvu debesīs?
Jā.
Kaut arī uz zemes nebijāt nekādi draugi?
Nu, viņš bija krietni vecāks.
-Skatos, tev mugurā ir viņa drēbes. -Jā.
Vai tā izpaužas sēras?
Nē. Es jāšu uz pilsētu. Darīšanās.
Tātad tā ir tāda kā maskēšanās?
Uz to pusi.
Kad man ir drūma oma, es iegriežos Vērdžila aptiekā.
Tad tā uzreiz uzlabojas.
Es neiešu uz aptieku.
Es iešu uz bāru, kur nošaušu to gļēvuli Sailasu Makolu.
-Pag! Kā - tūliņ? -Jā.
Esi droša, ka tas ir īstais Sailass?
Jo ir Sailass M. - Mērijas tēvs.
-Un arī Sailass F. - Pērlas tēvs... -Millij! Aizveries!
Nu, Lotij, laižam. Aiziet!
-Labs zirgs. -Džeina!
Džeina, pagaidi!
Pagaidi, Džeina!
-Tu man meti ar maizīti? -Es jāšu tev līdzi.
Kāpēc lai tu to darītu?
Liekas, ka tev noderētu draudzene.
Mēs neesam draudzenes.
Bet bijām.
Un matu un vestes dēļ tu man liecies apjukusi.
Ja gribi kā vīrs atriebties, tad tā arī jāģērbjas.
Vai arī neatriebties - tā ir otra iespēja.
Millij, man nevajag, lai tu visu ceļu mēģini mani apturēt
ar citātiem no Bībeles.
No Bībeles. Kas tā tāda? Grāmata, vai?
Kā tu iemācījies tā jāt?
-Mums jāpastāsta šerifam! -Viņš jau zina, un viņam ir vienalga.
Nu tad kādam jāizstāsta viņam visa patiesība.
Ka Mērijas tēvs satrakojās un tāpēc jāmet cietumā,
lai viņš var nožēlot grēkus.
Un tad mēs ar tevi varēsim iet uz baznīcu un lūgt, lai mums piedod
tās domas vien, ko tu domā.
Ja tu vēl tās domā.
Tu agrāk arī tik daudz runāji?
Jā. Un tu arī agrāk biji spēcīgā klusētāja.
Skolā bērni domāja, ka esi mēma. Atceries?
-Sasveicinies! -Labi.
Labrīt, Millij!
Man patīk tavas brilles.
Paldies, Elinora!
-Jaunākais sasniegums, kas... -Viņas par tevi smejas.
Pag, Džeina, nē! Lūdzu, nedari to.
Tu to nožēlosi visu mūžu.
Tas aptraipīs tavu dvēseli.
Tas ir muļķīgi un ļauni, un tu nevarēsi tikt debesīs
pie manis un visiem citiem.
Un vēl man liekas, ka tevi pakārs.
Paliec te. Uzmani manu zirgu.
Es meklēju Sailasu Makolu. Bārs pieder viņam, vai ne?
-Jā, bet viņa te nav. -Nu tad kur, ellē, viņš ir?
Nezinu. Man nav zināmas viņa gaitas.
Viņš tā negribēja, Kungs! Piedod viņam! Piedod mums visiem!
-Kas notika? -Es teicu, lai paliec ārā!
Vai jūs neesat mācītāja meita?
Esmu.
Pasakiet tēvam: man žēl, ka izlaižu dievkalpojumus.
Pēdējā laikā esmu ļoti aizņemts, un...
Es šo ziņu nodošu, kad aiziesim.
Un to mēs darīsim tagad.
Bet vispirms - kur ir Sailass?
Jums tas nav jāatklāj.
Sakiet!
Viņš devies medībās. Kādas 20 jūdzes uz ziemeļiem no šejienes.
Pie Bīstamās upes.
Bet vienatnē es viņam neuzbruktu.
Viņš ātri šauj un vēl ātrāk zaudē savaldību.
-Viņš nošaus mušu no 80 jardu attāluma. -Kāpēc?
Kas - kāpēc?
Kāpēc lai viņš to darītu? Nošautu mušu.
-Tās mēs ņemsim līdzi. -Kā sodu par ziņu izpaušanu.
Ko mēs darīsim?
Mēs nedrīkstam atgriezties mājās. Mēs tagad esam noziedznieces.
Tu drīksti. Tavi vecāki noteikti sapratīs.
Tu joko?
Tu zini, ko viņi izdarītu, ja uzzinātu, ka ar ieroci rokā esmu aplaupījusi bāru?
Bāru aplaupīju es. Tu esi mana nevilšā līdzzinātāja.
Nu, ja es atgriezīšos mājās,
man būs jāauklē mani septiņi brāļi un māsas.
Jāpalīdz gatavot ēst, tīrīt māju
un iekārtot baznīcu.
-Man ir jāsameklē sev vīrs. -Man likās, tu esi precējusies ar Jēzu.
Labi. Tā, tā, labi.
Nakti pārlaidīsim te. Apkoposim domas.
Un tad no rīta
mēs teiksim, ka mūs nolaupīja vai uz laiku bijām apmātas.
Tu vari teikt, ko vien vēlies.
Es jāšu uz Bīstamo upi un nošaušu to riebekli.
Tu nedzirdēji, ko bārmenis teica par Sailasu un mušām?
Nu tad labi, ka neesmu muša.
Džeina! Tas ir sīvais.
Va vells, tiešām?
Man likās, ka padzēriens.
Tu kādreiz jau esi dzērusi?
Nē.
-Tu? -Protams, ka ne.
No sīvā var kļūt par slampu vai raganu. Reizēm - par abām.
-Ziņkāre nemāc? -Nē.
Vai nav jocīgi, ka meitenes mazotnē
ir kā apmātas ar zirgiem?
Tad viņas izaug, un viņu vietai būtu jābūt ķēķī pie bērniem.
Jā. Savādi gan.
Bet tu tāda neesi. Tev vēl aizvien patīk zirgi.
Patīk gan.
Man tie šķiet biedējoši.
Vienkārši jāiemācās ar tiem saprasties.
Gribi uzdancot?
Nē. Negribu.
Nuja, tu vēl sēro.
Tu esi pārāk bēdīga, lai dejotu?
Man nepatīk dejot. Man patīk jāt.
Tas arī viss.
Es nedrīkstu dejot.
Jo...
Bija kaut kas par velnu. Es neatceros.
Bet reizēm
es uzvelku savas mammas krinolīnu.
Un augstu mētāju kājas kā kroga dejotāja.
Kā kārtīga dejotāja, kura nedara tās sliktās lietas.
Nāc! Nāc, tev jāpamēģina!
Nāc, nāc!
Izspērienus!
Vai arī... var dejot lēkājot.
Man liekas, tev varētu patikt.
Ak tu piķis!
Aiziet, Lotij!
Es zinu, ka tu te esi, Makol!
Man ir šautene!
Nešaujiet! Neesam bīstami.
Tā ir viņa.
Millij? Ko, pie velna, tu te dari?
Ko es te daru?
Tu pati mani atstāji, lai es nomirtu! Laime, ka saskrējos ar veco doku Henriju.
Es ārstēju cilti pāri upei.
Mēs ar tēvu reizēm braucam viņam līdzi.
-Izplatām labo vēsti. -Noturēju viņu par tītaru.
Vienu mirkli!
-Tu mani pameti. -Es būtu atgriezusies.
Nebūtu vis!
Kad pēc stundām mani pameti, lai smēķētu cigārus ar Lailu Tomasu, bija tāpat.
Šī lieta uz tevi neattiecas.
Tur jau tā nelaime! Es tevis dēļ riskēju ar dzīvību,
bet tu domā tikai par sevi un es tev nerūpu nemaz.
-Tu pati devies līdzi. -Jo tu uzvedies kā traka!
-Es esmu dusmīga. -Nu un?
Domā, ka dusmīgajiem vajadzētu šaut nost cilvēkus?
-Varbūt. -Tu pat paldies nepateici.
Bez manis tu nezinātu, kur meklēt Makolu.
Ak tad lūk, kas par lietu. Tev vajag pateicību?
-Par ļaunu nenāktu. -Labi.
Paldies, Millij.
Paldies, ka esi tik vientuļa un tev ir tik garlaicīga dzīve,
ka esi piezīdusies manējai.
-Tas nebija jauki teikts. -Pieklājībai man nav laika.
Tur ir mana tēva zirgs. Redzi?
Un tam mugurā ir segli, kurus tēvs gribēja atdot man.
Tāpēc es tagad ņemšu viņa zirgu, ņemšu viņa seglus un gaidīšu,
līdz atgriežas Sailass Makols, un iešaušu viņam starp acīm.
Tā ka tu vari skatīties...
vai arī pamodināt veco vīru un tīties prom.
Pamodināt?
Labi, dok. Viņa nebrauks. Braucam!
-Ko tas nozīmē? -Nezinu.
Viņš ir miris!
Ko lai mēs darām?
Neko. Viņš nomira dabiskā nāvē.
Viņš ir kristietis un pienācīgi jāapglabā!
-Palīdzi viņu pārvietot! -Nav laika.
Palīdzi, citādi sākšu kliegt!
Tas sievišķis uzvedas dullāk par kukurūzu uz karstas plīts.
-Paslēpies! -Bet līķis?
Jā, bet es viņu tik un tā paņemtu priekšā.
Kas tu esi?
Kādi ir tavi nolūki?
Vai, paldies Dievam, ka jūs satikām! Vai dieniņ! Slava tam Kungam!
Bez jums, drosmīgie un stiprie vīri, mēs tā baidījāmies!
Es jūs abus pazīstu?
Nē. Mani sauc Seidija. Tas ir mans brālis Kleitons.
Nācām no baznīcas, un - bam! Mūs nolaupa bandīti.
Tā ir taisnība?
Jā.
Kas tas par līķi?
Viens no bandītiem.
Izskatās pavecs.
Šķiet, viņu izbiedēja jūsu ierašanās. Izdzirdējis jūsu balsis, bija gar zemi.
Tad pārējie bandīti iemuka tai mežā.
Labāk nāciet iekšā.
Piedodiet. Nenojautu, cik esmu izbadējusies.
Ko viņš tik kluss?
Jūs jau zināt, kādi ir puiši - visu patur sevī.
Es viņam vienmēr saku: "Ļauj vaļu visam, kas ir tavā sirdī.
Lai arī cik tas būtu nepatīkami. Citādi tu uzsprāgsi."
Ir vīri, kuri ar klusēšanu izrāda savu spēku un apņēmību.
Es ne. Es esmu skaļš kā vepris.
Tas ārā ir jūsu zirgs? Tas brūnais.
Jā. Kas ir?
Izskatās pavecs.
Štruntīgs zirgs.
Laikam atdošu to savai meitai. Viņai patīk zirgi.
-Vai Mērijai? -Nolādēts, Millij! Laid!
Jūs viņu pazīstat?
Mēs kopā gājām skolā. Tāpēc jau atbraucām.
Jūs atsūtīja viņa?
Jā. Viņa gribēja, lai nododam jums ziņu.
Mēs tik sen neesam sazinājušies.
Mēs zinām. Tas viņu sāpina.
Vai mūsu atsvešinātībā viņa vaino mani?
Jā.
Viņa var piedot, ka esat izdzimtenis - tā viņa teica -,
bet ne to, ka esat nolaidīgs tēvs.
Vai tāpēc viņa vēl aizvien strādā Pie draiskās Doras?
Droši vien. Vēl viņa teica...
ka ir jūsos vīlusies.
Jūs slaktējat cilvēkus.
Jūs labāk gribat, lai visi no jums baidās, nevis būt labs tēvs.
Nu, tāda ir... Tāda ir vīra daba.
Tā vīri dara.
Vai visi vīri guļ ar sava brāļa sievu?
Kā jūs to zināt?
Mani nevainojiet. Es tikai nesu ziņu.
Mērija... Es viņu atceros.
Viņa nebija tā, kura drāzās ar tiesneša dēlu?
-Ik piektdienu aiz skolas. -Jā. Jā, tā šķiet.
Viņa tik skaļi stenēja! To dzirdēja visa klase.
Ziniet, viņai tik labi padevās matemātika, ka viņai varētu būt savs veikals.
-Nu, savā ziņā jau ir arī. -Klusu!
Lūdzu, vienkārši apklustiet.
Pasakiet Mērijai, ka es nožēloju.
Es zinu, ka esmu pēdējais sūds.
Bet es jūs lūdzu - sakiet viņai, lai viņa atgriežas mājās!
Es jūs lūdzu.
Šīs sāpes...
Ak dievs.
Labāk būtu kāds man ielaidis lodi galvā.
Piedodiet.
To mēs nevaram.
Lūdzu!
Lūdzu, jums tas jādara!
Mēriju neinteresē atvainošanās. Tai nav nekādas jēgas.
Jūsu nebeidzamās ciešanas ir labākā atvainošanās.
Taču mēs viņai varam aizvest jūsu zirgu. Brūno.
Nezinu, vai viņa to pieņems, bet mēs varam mēģināt.
Kā tu zināji, ka viņš gulējis ar brāļa sievu?
Mans tēvs ir mācītājs.
Cilvēki viņam stāsta visu ko.
Paldies, ka palīdzēji, Millij.
-Tu gribēji, lai viņš cieš. -Jā.
Un viņš droši vien būtu tevi nošāvis.
Un tu esi mana labākā draudzene.
Es jāšu ar Lotiju.
Vari jāt ar mana tēva zirgu.
Nevaru. Džeina, es nemāku.
Tas ir viegli. Es varu parādīt.
Esi gatava?
Ar segliem ir daudz vieglāk.
Tu runā.
Es varu runāt un jāt vienlaicīgi.
Jā, teica meitene, kura agrāk no zirgiem baidījās.
-Aiziet, laižam! -Es vēl aizvien baidos.
Jāsameklē vēl kāds vīrietis, ko pamocīt.
Millij, mēģini neatpalikt!
Es mēģinu. Ja nu es nokrītu? No zirga var nokrist?
PĒC SESILIJAS AHERNAS GRĀMATAS MOTĪVIEM
Tulkojis Imants Pakalnietis