СЕРІАЛ NETFLIX
АРКЛЕЙСЬКІ ГОРИ 200
Берте!
Берте.
Буріто з карі й креветками? Серйозно?
Цей запах ніколи не вивітриться.
Альберте.
Він тебе не чує.
Брате. Спокійно.
Прибери за собою.
За хвилину.
Я приберу.
Албі.
Він має вчитися.
Нейрокомп'ютерний інтерфейс глючить.
-Вибач. -Полагодь.
Як успіхи з прототипом кріплення?
Завтра буде готовий.
Сьогодні.
Це що…
Ти слухаєш музику?
Ні?
Присягаєшся?
Більше не повториться.
Альберте Вескере, ваша діяльність тут незаконна!
Підніміть руки вгору! Негайно!
Вескере! Ми знаємо, що ви там!
Територію об'єкта оточено!
-Альберте, треба тікати! -Виходьте! Негайно!
Ні!
-Що ти робиш? -Знищую докази.
Постріли! Заходимо!
Уперед!
Берте!
Берте.
Ти цілий?
Наче так.
У нас чисто.
Хто ви в біса такі?
Евелін!
-Цього просто не може бути. -Ще й як може.
То скільки ж це часу минуло? Сім років?
Сімнадцять.
Ого. Серйозно?
Ти весь цей час сидів тут під замком?
Ну, не завжди саме в цьому місці,
але чи під замком?
Так. Це для мого ж добра.
А ти не знав?
Я думав, ти мертвий.
Мама мене не вб'є. Я їй потрібен.
Не…
Не називай її так.
Вибач.
А де тримали тебе?
Берте, мене…
Мене не замикали.
Тобто?
Я був на волі.
Будував своє життя.
-Радий за тебе. -Якби ж я міг забрати тебе із собою.
Ні, я… Так, я розумію.
Моє життя не таке вже й чудове.
Ти звикнеш.
Ти намагався втекти?
Ні, навіщо?
Думаєш, варто?
Берте, мені потрібна допомога.
-Мої дочки… -Дочки?
У тебе є… Хай йому грець!
Як їх звати?
Джейд і Біллі. Вони ще діти, їм по 14 років.
Сам знаєш, що «Амбрелла»…
-Руки за спину. Хутко! -Ні.
Гей, не чіпайте його!
Гей! Припиніть!
Не хвилюйся. Я прикрию, брате!
ЗАМКНЕНО
Іди.
З Бі все гаразд?
Так, усе нормально.
Що ти собі думала?
Не знаю.
Вибач.
Ти мав рацію.
Дарма я пішла. Треба було лишатися з вами.
Це вже неважливо.
Важливо.
Що я маю сказати, Джейд?
Скажи, що я ідіотка.
Егоїстка. Скажи, що…
Що через мене вбили Амріту.
Так і є.
Усе це сталося через тебе.
Але зараз тут «Амбрелла», Джейд.
Що їм треба?
Хочуть зустрітися.
Із Сакімом.
Це пастка.
Можливо, вдасться з ними домовитись.
«Амбрелла» не домовляється.
Арджуне.
Треба натиснути кнопку.
Ні. Це не обговорюється.
Ще не час.
Тоді піду я.
-Це ж пастка. -Отож-бо.
Якщо дасть змогу Бі й решті екіпажу врятуватися, я піду.
Бі не потрібна мучениця. Їй потрібна її мама.
Хто хоче зустрітися?
Евелін Маркус.
-Дякую, що запросили. -Зброю.
Це дипломатична місія.
Я неозброєний, це було б недоречно.
Немає.
Йдіть за мною.
Сакіме, вітаю!
Залиште нас.
Рада нарешті познайомитись.
-Місіс Маркус. -Евелін.
Ми вже зустрічалися, коли ви виступали в Ріяді в 2019-му.
Тісний світ.
Від шампанського не відмовитесь?
Я більше не п'ю.
А я не п'ю менше.
Я наче зі знаменитістю говорю.
Це ж треба, «Університет» ховали на кораблі.
Розумно.
Мені потрібна Джейд Вескер.
Вона — член нашої громади.
Цінний?
-Усі члени мають цінність. -Звісно. Я перефразую.
Чи готові ви ризикувати заради Джейд Вескер життями екіпажу?
Евелін.
Я розумію, що у вас є велике військо й багато зброї.
І ви, певно, думаєте, що мої люди — це якісь професори.
Оксфордці в костюмах з китицями.
Мені подобаються китиці.
Але повірте вже на слово, у нас теж є зброя.
А ще є жорсткий диск,
здобутий на балійському підприємстві «Амбрелли» в 2022-му.
Переконаний, «Амбрелла» не хотіла б, щоб його вміст оприлюднили.
Сакіме, я полегшу вам роботу.
Можете мені погрожувати,
але ті бійці все одно зайдуть на ваш корабель.
Так, але…
І не сумніваюся, на тому диску є щось дуже паскудне,
і не сумніваюся, хтось уже приготувався все це зливати, тож…
Уперед. Можливо, нас це знищить.
Але що буде з вашими людьми?
Бо якщо я не отримаю бажаного,
я перетворю ваш клятий човник кохання на Титанік.
Зрозуміло?
Отже, маємо трохи часу, щоб…
заспокоїтись.
Трохи подихати й очиститись.
Я знаю, що тобі треба.
І так ти нічого не досягнеш.
Боюся, руки зв'язані в нас обох.
Ми зробили аналіз крові того журналіста.
Виявилося, що доза «Радості», яку ти йому дав,
утричі перевищує смертельну.
-Не поясниш, навіщо? -Ти робиш помилку.
-Я тобі не допомагатиму. -Допомагатимеш.
Якби не я, ти б досі м'яв сідниці в тій норі разом з Крутем і Вертем.
Я ні про що тебе не просив.
Але й не відмовлявся.
Ти благав мене тебе випустити,
а я, вочевидь, надто наївна, бо пожаліла тебе.
Ми домовлялися, що ти мене слухатимешся,
а я натомість дозволю тобі жити нормальним життям.
І навіть створювати життя.
Чому ж ти тепер вирішив ускладнити життя мені?
А Берт?
Про що ти домовилася з ним?
Це він змінював формулу «Радості»?
Господи, Евелін. Він нестабільний.
САЙМОН ТИ МЕНЕ ІГНОРУЄШ?
Це тато?
Саймон.
-Ігноруй. -Так і роблю.
А що в тебе? Було щось?
Коли починати хвилюватися?
Зараз?
Я тобі довіряла.
Переконала себе, що ти інший.
Особливий.
Що буде цікаво подивитися, чи пристосується клон до реального світу.
Ти багатьох обдурив, Альберте.
Утім…
якщо «Радість» вийде…
Це все, що тебе турбує?
Черговий продукт для розкрутки акцій?
Загинули люди!
І ще більше людей можна врятувати! Просто уяви!
Депресія, тривожність, самогубства —
усе це зникне!
Це ж…
До біса гроші.
Це змінить світ. Подумай, Альберте.
Невже ти не хочеш змінити світ зі мною?
Ніби тобі не начхати.
Я поставила на кін усе.
Свою посаду, репутацію, шлюб.
Усе.
Мені не начхати.
Тому, хочеш чи ні, а ти мені допоможеш.
Записи Берта. Працюй.
Привіт, люба. Так, я тут з Альбертом.
Передає привіт.
Так.
Мамо?
Бі?
Я втекла.
Що сталося? Амріта.
-Вона… -Знаю.
-Ти казала, що все буде добре. -Знаю.
Ти маєш бути сильна.
Бі, треба, щоб ти пішла в нашу каюту.
Зазирни під моє ліжко. там зелений баул.
Навіщо це?
У ньому є все необхідне.
Вам з татом треба тікати з корабля.
Навіщо?
Ті люди, що прилетіли, — погані.
Вони тебе скривдять.
-Тато каже… -Я знаю, що він каже.
Але він не знає їх так, як я.
Бі, прошу, повір мені.
Якщо тато з тобою не піде, іди сама.
Що?
А ти?
Я тебе наздожену.
Бі…
Вибач мені за все.
Я нічого цього не хотіла. Я хотіла, щоб ти була в безпеці й щаслива.
Але ти маєш зробити, як я кажу.
Пообіцяй.
Обіцяю.
Ну що?
Досі нічого.
-А якщо так і не відповість? -Подзвонимо в поліцію.
-Поліцію «Амбрелли»? -Джейд.
Привіт, я тобі писав.
Наш тато.
-Ми можемо… -Вибач.
Чия це машина?
А, я вирішив оновити тачку.
Для моїх дівчат тільки найкраще.
Що сталося?
В «Амбреллі»?
Та нічого, робота.
Як школа?
Ти його бачив?
Так, бачив.
Добре, і що?
-Давайте пізніше. -Агов!
-Ворушись! -Ти блокуєш проїзд!
Їдь вже!
Чого вони причепилися?
Ти заблокував проїзд.
Там не можна ставити машину!
Проїжджай! Ну ж бо!
Я голодний. А ви?
Тату.
Норовливий малий, еге ж?
Біллі, пристебнися.
Тобі не набридає виконувати її накази?
Ні, я мазохіст.
-Ну як він? -Поки що все гаразд.
Тобі потрібні твої ліки.
Можу влаштувати.
Довго протягнеш без них?
Зараз ти сповнений віри в себе й тому прикидаєшся сильним героєм,
але, думаю, через годинку, а то й менше,
біль стане нестерпним і ти здасися.
Ти мене не знаєш.
Я знаю всі твої версії, Альберте.
У вас, Вескерів, пріоритет завжди один.
Самозбереження.
Бо, якщо не хочеш жити вічно, нащо себе клонувати?
Почалося, так?
Саме через це ми вже давно відмовилися від програми клонування.
На певному етапі утримання стає надто дорогим.
Берту майже щоночі треба робити діаліз, а без коктейлю з ліків він не прокинеться,
і навіть з усім цим на кожний гарний день у нього десять поганих.
Твої клітини руйнуються.
Гниєш ізсередини.
Ось.
БІЛЛІ ЩО ЗА ХРІНЬ?
ДЖЕЙД ВІН НЕ РОЗПОВІСТЬ
Стільки страв з макаронів.
Але без оливок. Дивно.
Машину прослуховують?
Що? Хто?
«Амбрелла». Вони слухали?
О боже.
Хлібних паличок скільки захочеш. Бачили?
-Вони знають про мене? -Це просто свято.
Гей!
Поклади це кляте меню на стіл.
Тату, твій палець.
Усе гаразд.
Замовляйте.
Ми сходимо в туалет.
Вибач.
Щось не так.
Справді? Може, в «Амбреллі» щось зробили?
Що? Відрізали йому пальця?
І накачали.
Або підсмажили його струмом.
-Чи пересадили мозок. -Точно.
Добре.
Поміркуймо.
Обід о третій.
Дай угадаю, знову лосось? А щось із ногами в меню є?
Ти не в гуморі.
-Що сталося? -Нічого.
-Не знаю. -Що не знаєш?
Просто мої друзі…
Я дуже за них хвилююся,
але вони мене ігнорують. Не знаю, що робити.
Ось чого робити не слід:
не ображайся і не зневірюйся в них.
Вони ще попросять про допомогу.
А якщо ні, сам запропонуй.
Люба, я вдома.
Обід майже готовий.
-Твоя улюблена страва. -Тоді відкоркую вино.
-Привіт, мамо. -Привіт.
Що робиш? Що?
-Що там? -Новий фільтр.
За фото визначає, який ти сніданок.
Марку видало зернений сир з яблучним пюре.
-Він дуже злий. -Зроби й мені.
-Хочеш? -Так.
-Що? -Прикол.
-Що? Що там? Покажи. -Тост із квасолею.
Ні. Вуглеводи? Ні!
У вас із мамою…
-Схоже, щось змінилося. -Змінилося?
Просто вона дуже сердилася, коли тебе не було.
Думав, у мене буде два Різдва.
Ну, я повернулася.
-Вона каже, ти працюєш забагато. -Так і є.
То припини.
Не можу. Не зараз.
Хвилинку.
-Прошу. -Дякую.
-Знайшли його? -Він не повернувся.
Ініціювати розшук?
-Скільки піде часу? -Двадцять, максимум тридцять хвилин.
Я передзвоню.
Саймоне.
Можеш написати свої подрузі Джейд?
Навіщо?
Треба знайти її. Можливо, у неї неприємності.
САЙМОН ТИ ДЕ?
ДЖЕЙД «ОЛІВ ҐАРДЕН»
МОЖЕШ ПРИЙТИ?
Класна штука.
Перепрошую. Ще паличок.
-У вас же ще є. -Ні.
-Цей мій необмежений запас. -Їм треба свій.
Вибачте, один кошик на стіл.
-Але це обмеження. -Тату, це дрібниці.
Не дрібниці, бо тоді є обмеження.
Коли доїсте свої, я…
Знаєте що? Нехай.
Ось. Доїли.
Поділитися з вами, поки чекаємо?
Та що з тобою?
Що? Нічого.
-Поговоримо про це вдома. -Ні.
Зараз.
Я не ваш батько.
Я ваш дядько.
Берт.
Він про мене не розповідав?
То що це означає?
-Ти його близнюк? -Майже.
Ми клони.
Клони?
Був іще третій, Албі, але його вбив оригінальний Альберт Вескер.
-Наш творець. -Творець?
Ми були членами його науково-дослідницької команди.
Він загинув у вулкані. Але нічого, він був поганцем.
Не любив мене.
Але не хвилюйтесь. Ми з вашим батьком не такі, як він.
Тобто генетично ми однакові, але в іншому — геть інші.
Він був чудовиськом. Любив кривдити людей.
Хоча всім нам властиві такі почуття.
Радісні, сумні та навіть такі,
від яких хочеться з усієї сили вмазати комусь по пиці.
Хай там як, усі ми маємо вибір.
Ми самі обираємо, хто ми. Ким хочемо бути.
І я обираю хлібні палички.
Тримайся від нас подалі.
Що?
Інакше закричимо.
Але я…
-Джейд, що це? -Не знаю.
-«Амбрелла». -Чорт.
На тому боці.
Добре. Давай, ходімо.
Дівчата, назад!
Берте?
Чорт.
-Бігом. -Сюди!
Гей!
Не бійтесь. Усе супер.
Супер.
Ходи до татка.
Пограли й досить.
Ти мені не подобаєшся! Ти мене ображаєш!
-Відпусти! -Гей! Не чіпайте нас!
Пусти їх.
Усе добре. Я працюю з вашим батьком. То не він.
Не бійтесь! Усе буде добре.
Ми знаємо.
Де він?
Чекає вас. Їдьмо.
Ні.
Боюся, ви не можете відмовитись.
Добре. Щойно передасте мене,
вертайтесь і заводьте двигуни.
-А потім натискайте на кнопку. -Джейд.
Ні. Ви нікуди її не заберете.
Слухай. Я знаю, що ти почуваєшся…
Арджуне.
Усе гаразд.
Я кохаю тебе.
Але я мушу це зробити.
Чекай. Джейд.
Джейд.
Слава богу.
Це ж мама Саймона.
І Біллі. Ви, певно, налякані.
Який же він негідник.
Він назвався клоном.
-Це правда? -Бо якщо так,
це довбаний кошмар.
Ну, довбаний кошмар — це, по суті, наш профіль, тож…
Слухайте… я знаю, що у вас є питання.
Вас захопила хвиля страху й нерозуміння — зі мною теж так було.
Я майже не знала батька.
Він був дуже розумний і дуже мовчазний.
Щоб захистити мене, усе від мене приховував.
Думав, що я не витримаю.
Але ми, дівчата,
набагато сильніші й розумніші, ніж усім здається.
Правда ж?
Ходімо до татка.
Альберте, у тебе гості.
Тату? Що з ним?
Що ви з ним зробили?
-Гей! -Відвали! Гей! Відвали!
-Не чіпайте її! -Гей, годі! Годі!
Припиніть, прошу! Ні!
Мені теж хотілося б, щоб був якийсь елегантніший вихід.
Ось твої ліки, Альберте.
Що це означає?
Сам розкажеш чи мені це зробити?
Добре, я сама.
Ваш батько вмирає.
Як і сказав Берт, він — клон.
І це дивно, так.
Але насправді процес доволі простий: треба лише трохи ДНК,
кілька вільних яйцеклітин і дуже нещасна жінка.
Але його біда не в тому, що він клон.
А в стрімкому старінні.
Розумієте, Вескер, оригінальний Вескер, був дуже нетерплячий.
Він наклонував собі армію геніїв, але не хотів чекати, поки вони виростуть.
Тому завдяки силі науки ваш батько перестрибнув зі стадії «народження»
до стадії «20 років» менш ніж за пів року.
Тільки от такий прискорений ріст клітин супроводжується проблемами:
раком, мітохондріальними розривами та іншими неприємними речами.
Ваш батько хворий. Тому він створив ліки.
Вас.
Що?
Він зробив вашу кров рішенням своїх проблем.
Я ж кажу, він геній.
Неправда.
Хіба?
Я…
Я не… Я можу пояснити.
То… То ось навіщо ти брав нашу кров.
-Біллі, прошу. -Замовкни. Просто замовкни!
Не знаю, що ти таке.
Але всі твої слова — брехня.
А те, що ти буцімто зробив нас сильними й захищаєш нас…
усе це — срана маячня.
Сподіваюся, ти здохнеш.
Якщо скривдиш їх…
Альберте, я не така.
Але ти сказав, що готовий на все.
Час це довести.
Цього разу зі зброєю.
От і правильно.
Сама.
Хто тут?
Евелін?
Круто, правда?
Це пульт, через який я керую нею і накачую купою препаратів.
-Хочеш, зробить сальто назад? -Ні.
Облиш. Таке шоу, і оце вся реакція?
Маленьке злісне «ні»?
Щойно побачила той маячок, я відразу зрозуміла, що це підстава.
Я привела вас сюди, бо я просто клята дурепа!
Ти Джейд. І поводишся, як Джейд.
Невпинно йдеш до мети, а все навколо — просто шум.
І що? Ти контролюєш Евелін?
Отже, і «Амбреллу».
Трохи. Але в мене вже чимало ворогів,
тому тримаю сучку при собі. Так, Ев?
Знаю, про що ти думаєш. У мене чудовий вигляд.
Отже, у Франції, коли сказала, що хвора,
ти повелася, як Біллі —
збрехала.
Ні. Моя кров справді зіпсована.
Але, як виявилося, твоя ще здорова.
Вилікувала мене зовсім як тата.
Та годі тобі.
Ми ж Вескери. Самозбереження — наша фішка.
Що тобі треба, Біллі?
-Моя сестра. -Та пішла ти.
Я просто тобі помстилася.
Ти втекла. От тобі й «назавжди разом».
Я не мала вибору.
Дехто колись сказав нам, що всі ми обираємо.
Хто ми й ким хочемо бути.
-І ти обрала. -Так, добре.
Ти мене отримала. Ось я.
Тепер відпусти решту.
Думаєш, це заради тебе?
Ого, які ми пихаті.
Ні, мені потрібно все:
кожний артефакт, кожна картина — усе.
«Університет» узяв собі за мету захищати минуле, і це проблема.
У минулому багато поганого. Ти знаєш, як ніхто. Ти там була.
Не треба, Біллі.
Тебе тішать твої спогади?
Бо мене — ні.
Тому я будую краще майбутнє.
Змінюю світ на краще.
Ти себе чуєш?
Ти навіть говориш, як вона. І хто кого контролює?
Маллой!
Захопіть їх.
Ні. Стійте! Гей!
-Я вам не дозволю. -Справді?
Як хочеш.
Це було драматично.
Що це?
Контакт!
-Що сталося? -Не рипайся.
Джейд.
Віддати швартові! Хутко!
Відв'язуйте! Покваптесь!
Відпливаємо! Негайно!
Ворушіться!
Ну ж бо! Швидше!
Ні.
Зупини це.
У світі, який так швидко змінюється,
хіба не маємо ми права на «Радість»?
Продукт корпорації «Амбрелла».
НА ОСНОВІ ВІДЕОГРИ «ОСЕЛЯ ЗЛА»
Переклад субтитрів: Ілля Скрипка