UNA SÈRIE DE NETFLIX
APARCAMENT RESERVAT
Màrqueting a les 11:15, comptabilitat a les 11:25,
i disseny de producte a les 11:40.
- Tòquio està en línia. - Digues-los que no.
- A qui? - A tots.
Albert.
Què li ha passat a la teva cara tan bufona?
És d'ahir a la nit. S'hi va tornar.
- Has aconseguit… - Res.
- Fantàstic. - Podria haver-hi una altra manera.
Joy.
Amb la dosi adequada, redueix les inhibicions.
- Barrejat amb escopolamina… - El fàrmac per l'Alzheimer?
Sí, en dosis molt altes,
però la CIA el va desenvolupar com a sèrum de la veritat.
Si tinc raó, aquesta combinació podria actuar com
pentotal de sodi amb esteroides.
I si t'equivoques?
No ho sé, però ens estem quedant sense opcions.
La gent se'n podria assabentar i començar a fer preguntes.
Hola, Angel. Com et trobes?
Soc metge.
No del tipus que treballa amb pacients,
però sé quan algú pateix dolor,
l'únic que volen és que s'acabi el dolor.
És això el que vols?
Perquè vull ajudar-te.
Soc el teu amic.
- Què és això? - Ajuda.
Això et pot treure tot el dolor.
Primer vull que responguis una pregunta.
Qui t'ha dit què va passar aquí?
I doncs?
- No cal que ho facis. - Tant de bo fos cert.
Respon a la meva pregunta o me'n vaig.
I la persona que em substituirà serà molt pitjor.
No serà més que dolor.
I no ens podrem ajudar mútuament. Com ho fem ara.
QUI SAP RES DE LES MEVES NOIES?
Ningú.
Resposta incorrecta.
Escolta.
- Provem-ho igualment. - Espera.
Digues-li al meu pare que ho sento.
Què ha passat?
Ja et vaig avisar del risc.
- Com està? - No té pols.
Llest.
- Carregant. - Buscava un doble agent.
Llest.
Potser has matat a l'única persona que podria donar-me'l.
Ets tu?
Evelyn.
Si volgués arruïnar-te, arruïnar Umbrella,
ho hauria pogut fer mil vegades.
Ves a la merda.
No.
Per què? A mi no em farà res.
Perquè fer-me mal a mi, fa mal a Umbrella.
I siguem sincers, Umbrella…
és tot el que tens.
Sr. Roth.
Ho vull tot recollit i llest per sortir. Entesos?
Va.
Ja ho heu sentit. Vinga.
Som dels vostres.
Un souvenir?
Empaqueteu això amb les meves coses.
- I com va tot? - Com va tot?
- M'acabes de treure sang. - Ho sento, protocol.
No em pensava que sortissis de territori Umbrella.
No em culpis.
L'Evelyn m'envia a portar-te.
És una pèrdua de temps,
però creu que pots ser útil en el món que ve.
"El món que ve"?
Saps que no t'ho demana.
No fa falta.
Ha enviat la seva petita marioneta.
El projecte de mascota.
Et vaig veure
amb divuit anys, embarassada i amb dues dents trencades.
On és la criatura?
La vaig perdre.
- Com està el pare? - Es va morir preguntant per tu.
Mai li va importar els favoritismes.
Jo no era la favorita.
No al principi.
Però després, t'ho vas treballar molt per compensar els teus pecats.
Et sona?
El pare era un psicòpata.
I tant, però tots tenim històries.
Jade, és hora de venir. No estàs cansada?
Et vaig veure que havies fet sis mesos a Tòquio,
i gairebé un any a Groenlàndia.
Fins que t'enxampen a la fuga amb un cap en una bossa.
Parlant de psicòpates.
On anàveu noies?
A la Universitat.
Hi fèieu cap, oi? Fora conyes.
En Baxter ha sigut una rata eficient. Feia temps que buscàvem aquest lloc.
On és?
- A la merda! - A la merda!
Vaja, bessones.
Fora.
Billie, de què collons vas?
No delataré la Universitat.
No aniré enlloc amb tu.
I Umbrella no vol un món nou.
Volen el control.
Ho hauries de saber millor que ningú perquè ha estat així tota la vida.
Prefereixo morir abans de tornar allà.
Això és el que volia sentir.
Jade, quan vaig triar Umbrella, vaig triar malament.
T'hauria d'haver escollit.
Ara només vull acomiadar-me.
- Què vols dir? - El virus.
- Ets immune. - No ho soc.
Avança a poc a poc, però no s'atura.
Fins a arribar a zero.
Et volia tornar a veure.
Penso en tu com algú feliç,
treballadora, i que et vol convèncer perquè tinguis una família.
I després penso.
És massa conformista per la Jade Wesker.
Hem interceptat un senyal.
Un equip de la Universitat et busca a un 1 km a l'oest.
Tu també pots marxar.
No estic encadenada però no soc lliure.
Només has de fer una cosa.
Dona'm un cop de puny a la cara.
- Com? - I…
T'han posat un rastrejador quan t'hem tret sang.
Mai he deixat de ser la teva germana.
- Jade. - Gideon.
T'hem estat buscant.
Amrita.
- T'he trobat a faltar. - Jo també, reina.
Vinga, ens hem de moure.
I ens mourem, ràpidament.
Llengua.
És una nova amistat?
És un exemplar.
Amrita, crec que això és el que hem estat buscant.
Vinga, som-hi.
Porta-ho al laboratori. No ho diguis a ningú. Va.
Com va?
Hola.
Hola!
- I el meu comitè de benvinguda? - Just darrere.
Mare!
Bea.
Mare.
Estàs bé? Al telèfon, semblaves espantada.
Ja ho sé. Però ara estic millor, oi?
- Ets de veritat? - I tu?
- Estàs bé? Tothom està bé? - Sí, tots estem bé.
Mare, toco el piano a l'espectacle de talents.
Piano? Què ha passat amb la dansa?
És increïble, t'encantarà.
I tant, segur que sí.
Pare, me n'he d'anar.
Ens veiem per sopar.
Assaig.
Ja.
Què?
He estat fora sis mesos i això és tot?
Volies que es posés a plorar?
- I esquinçar-se la roba? - No.
D'acord, sí. Una mica de teatre, potser una llàgrima?
T'he trobat a faltar.
Això espero.
Fa mesos que he estat somiant amb això.
És molt…
afalagador.
D'acord, explica'm què m'he perdut.
Ha fos tranquil.
Hem tingut una collita rècord. Hi ha hagut un baby-boom.
I el grup d'en Terrence va portar mitja biblioteca d'Istanbul.
I què passa amb la nostra filla de deu anys que en semblen trenta?
Bé, la Bea ha progressat de manera excepcional.
Crec que té dots de geni.
Va molt bé a matemàtiques i té talent per les ciències i els esports.
Però recentment, l'única cosa de la qual no se'n cansa
és la literatura.
Sí. Ara toca el piano.
- Algú estarà contentíssim. - Segur.
Ves amb compte.
El meu pare va intentar
criar els fills perquè fossin com ell.
I només pot passar una cosa.
N'estàs segura?
Vinga, va.
Segur que t'agradaria ser al laboratori ara mateix.
No soc com el meu pare.
- Jade, no volia… - No. Jo…
Quan el meu pare va fer el que va fer, pensava en ell mateix.
Quan estava fent treball de camp durant sis mesos,
no vaig poder mostrar res.
Però em vaig dir, queda't, i acaba la feina per no marxar de nou.
Ja.
- I després vaig trobar aquell zero. - El cap?
No t'ho pots ni imaginar. Sabia que no ho podia deixar.
Sabia que havia de tornar i agafar-lo.
O no hauria servit de res.
I no ho vaig fer per mi. Ho vaig fer per ella.
Hi vas tornar?
Què vols dir "havia de tornar"?
Al búnquer.
Al búnquer de la Germandat ple de monstres?
No ho entens. Aquest zero podia controlar els altres zeros.
Podia obligar-los a fer coses.
Si pogués esbrinar com, saps què voldria dir?
Ja n'hem parlat d'això, oi?
Prou riscos innecessaris. Prou Kamikaze Jade.
- No va anar així. Vaig haver de fer-ho. - No calia.
- Que sí! - No calia.
Si dius que ho fas per la Bea, menteixes.
És clar que ho vaig fer per la Bea. Com…
- I si t'hagués perdut? - Soc aquí!
- Aquest cop. - No ho facis.
- Soc la seva mare. - I jo què soc doncs?
El cangur?
Perquè no sigui el seu pare biològic, no vol dir…
Prou.
SORTIDA
Com ha anat?
La Sra. Kyoko ha preguntat si volia sopar allà.
Dijous com sempre?
Potser aquesta setmana no, ja que la mare ha tornat.
Estarà treballant. No li importarà.
Recordes El somni d'una nit d'estiu?
I que Shakespeare va escriure:
"L'objecte de l'art és donar forma a la vida."
- Sí. - Sí.
Bé, l'obra de la teva mare és art, i dona forma a la seva vida.
Si no estaria perduda.
Per això sempre es fora?
Quan la mare era petita, el seu pare va intentar arreglar el món.
Però, en canvi, el va fer molt pitjor.
I la teva mare, s'ha passat tota la vida intentant compensar-ho.
Per ell.
No és just. Ella no va fer res.
És veritat.
Però és la segona cosa més important que cal saber d'ella.
I la primera?
Que t'estima més que res en el món.
- Hola, grup. - Hola, mare.
- Que no mengeu? - T'estem esperant.
Bé.
Em menjaré totes les vostres racions.
Què us sembla?
Agafarem tots els menjars calents.
S'ha adormit de seguida.
Haurà sigut tota l'emoció.
Arjun.
- El que he dit abans… - No passa res.
Sí que passa.
Escolta.
Quan vas arribar a la meva vida…
i a la vida de Bea…
T'estimo.
Espera.
El meu pare és mort.
M'ho va dir la meva germana.
Umbrella la va enviar per portar-me, però em va deixar anar.
Bé, tu la…
Te la creus?
Ha dit que s'estava morint.
Jade.
Ho sento.
Una part de mi…
reprodueix els records com si fossin pel·lícules.
I l'altra desitjaria haver-la matat quan vaig tenir l'oportunitat.
Vaixells fantasma a la deriva, a estribord.
Confirmats. Proposta rumb d'intercepció.
CORRECTE
Perdona.
- De quant estàs? - Jo…
De dos mesos.
No li hem dit a ningú.
Estic espantada.
Millor. Aquesta por, l'adrenalina?
La necessitaràs a la matinada per alimentar-la,
canviar els bolquers. Alguna vegada se t'han fet pipí?
Una vegada.
- La universitat. - D'acord.
Doncs espera'n molt més.
Fas que soni increïble.
Ho és.
Mai havia volgut fills.
Era jove i estava sola.
Ha sigut la cosa més difícil i la millor.
Amrita.
Me n'alegro molt per tu.
- Doncs, llesta per començar? - I tant.
- Què té d'especial aquesta noia tan maca? - Podia controlar altres zeros.
Com?
Sempre hem sabut que el virus evolucionaria.
Però els zeros no hi veuen i la majoria no hi senten.
Si es comunicava…
Havia de ser amb l'olfacte.
Potser una feromona al seu alè.
Aquesta glàndula, aquí mateix.
No he vist mai res semblant.
No m'hi deixis ficar massa, entesos? Tinc una cosa de piano de la Bea.
He posat l'alarma, hi seràs a temps.
Observació del teixit epitelial.
Les cèl·lules del zero estan produint dos enzims diferents.
Però…
Merda.
L'exposició a l'oxigen les destrossa.
Potser s'han de barrejar amb alguna cosa.
Com què?
Si van a la gola o a la boca.
Amb saliva?
Doncs, què conté? Aigua, electròlits, mucositat…
Amilasa, lipasa, IgA i lisozimes.
Però les ràtios…
Hi ha milers de combinacions possibles.
Assaig u.
Assaig onze.
Assaig 22.
Assaig 35.
Assaig 44.
I aquí s'acaba l'assaig 55.
Per avui ja n'hi ha prou.
- Demà hi tornarem. - No, un més.
Gairebé no queden precursors.
Ho haurem de negociar amb els altres.
- Els podríem robar. - Jade.
Quin fàstic.
Però és l'assaig 56.
Fastigós però ha funcionat.
La mostra.
És estable.
Hòstia puta.
Bea.
- Ves. Començaré a aïllar-ho. - Però…
- T'avisaré quan ho tingui. - Sí, és molt delicat.
- Has d'anar amb compte… - Jade, ves.
- Sí. - Vinga.
- Gràcies. - Ves.
- Pren les mostres! - Sí! Ves!
- On és l'Arjun? - Oblida'l. On és la meva dona?
- Treballant. - És clar.
Heu parat almenys per dinar?
- Ha de menjar. - Sí, per dos.
És clar que m'ho ha dit.
Vull donar la benvinguda als amics, familiars i pares
a una celebració de les arts i la cultura,
en la qual puc dir-vos que hi hem abocat tot el nostre cor.
Per què ensenyar als nens poesia, Shakespeare, dansa i música ara,
en aquest punt de la història?
Crec que tots ens dediquem
a recollir tot el que podem del nostre passat
i preservar-lo en la nostra memòria col·lectiva,
perquè això és el que eren les arts en els seus inicis més antics.
Una manera de deixar una empremta profunda d'emocions en les nostres ànimes.
Històries que no volíem perdre,
perquè, fins i tot en moments com aquests, som les històries que expliquem.
Bea?
Introducció del primer enzim a una mostra del virus T.
El virus no s'apropa a aquest enzim.
Passa'm l'altre.
És com si aquest enzim l'atragués.
- Així que si sortia a l'aire… - Aeri.
Es podria senyalar un objectiu i enviar-hi els zeros.
- Però amb el vermell… - Mantenir-los allunyats.
Jade.
Si això és correcte, hem de provar-ho. En un zero real.
Només ens cal el permís.
Atracar el vaixell i esperar dues setmanes.
I ho farem.
Si no tornes amb en Paolo a una hora raonable,
em fotrà una esbroncada.
Aquí tens.
- Hola. - Merda!
Serene.
- Hola. - Hola.
Si que et lleves d'hora.
És tan sorollós sobre el terreny,
que sembla que t'hi hagis d'acostumar.
- Necessites ajuda? - No cal, ja m'espavilaré.
- Bé. - Gràcies.
Mare?
Bea.
He vingut a portar-te…
Què has fet?
No passa res, tot va bé. Ets amb mi així que no hi ha perill.
Ho tinc tot controlat.
Ha sortit de l'aigua freda. Què passa amb els zeros i el fred?
- Es tornen lents. - Exacte.
Ho sap el pare?
Vine, et vull ensenyar una cosa.
Però t'has de quedar aquí, d'acord?
Quan era fora, vaig trobar un zero que podia parlar amb altres zeros.
- Els zeros no poden parlar. - Amb paraules no.
Això?
És una feromona.
És com una olor.
I quan els zeros l'oloren, no et poden fer mal.
Si posem això a la gent del vaixell, a ciutats senceres,
podríem construir un món completament nou, fer coses com abans.
El pare em va dir que quan era petit, podia menjar gelat cada dia,
no només per Cap d'Any.
Podràs menjar gelat i podràs fer tot el que vulguis.
Aquest és el món que vull per a tu, Bea.
- D'acord. - Sí?
Però ara mateix, he d'esbrinar si això funciona.
Queda't allà, al costat de la porta.
- Mare? - No passa res.
No sabrà ni que soc aquí.
Funciona!
Bea! Surt! Va!
Corre!
Ajuda!
- Què passa? - Allà!
Bea?
Bea!
Què ha passat?
Déu meu.
No.
- Bea? - Pare!
- N'hi ha més? - No ho sé.
No.
És…
És culpa meva.
La vaig portar al vaixell.
- Volia provar… - És culpa teva?
No em pensava que jo…
Estàvem treballant…
L'has matat!
- Estan arribant! Compte! - Els veieu?
Arriben els helicòpters!
Som-hi.
- Vull saber què el va matar. - Sí senyora.
A veure.
Interessant.
No pot ser!
No em pots tancar aquí.
Des de quan ets un gatet poruc?
Hola, germanet.
BASADA EN EL VIDEOJOC DE CAPCOM RESIDENT EVIL
Subtítols: Sabina Pujol