‎UN SERIAL NETFLIX
‎PARCARE REZERVATĂ
‎Ai marketing la 11:15, ‎contabilitate la 11:25
‎și dezvoltare de produse la 11:40.
‎- Cei din Tokyo sunt pe fir. ‎- Zi-le că „nu”.
‎- Cui? ‎- Tuturor.
‎Albert!
‎Ce ai pățit la față?
‎E… de noaptea trecută. A ripostat.
‎- Dar ai… ‎- Nimic.
‎- Fantastic! ‎- Dar ar putea fi altă cale.
‎Joy.
‎O doză potrivită scade inhibițiile.
‎- Dacă o combinăm cu scopolamină… ‎- Produsul pentru Alzheimer?
‎La Alzheimer folosesc doze mari,
‎dar a fost creat ‎ca și ser al adevărului de către CIA.
‎Dacă am dreptate, ‎combinația ar putea fi ca un…
‎pentotal de sodiu pe steroizi.
‎Și dacă greșești?
‎Nu știu, dar nu prea ‎mai avem alte opțiuni.
‎Oamenii ar putea ști că e aici. ‎Ar putea pune întrebări.
‎Salut, Angel! Cum te simți?
‎Sunt doctor.
‎Nu genul care lucrează cu pacienți,
‎dar știu că atunci când cineva suferă,
‎nu-și doresc decât să dispară durerea.
‎Asta vrei?
‎Pentru că vreau să te ajut.
‎Sunt prietenul tău.
‎- Ce-i aia? ‎- Ajutor.
‎Asta îți poate alunga toată durerea.
‎Vreau doar să-mi răspunzi la o întrebare.
‎Cine ți-a spus ce s-a întâmplat aici?
‎Deci?
‎- Nu trebuie să faci asta. ‎- Aș vrea să fie adevărat.
‎Răspunde-mi la întrebare sau plec.
‎Iar persoana care vine în locul meu ‎va fi și mai rea.
‎Va aduce și mai multă durere.
‎Și nu vom mai putea să ne ajutăm. ‎Așa cum o putem face acum.
‎CINE ȘTIE DESPRE FETELE MELE?
‎Nimeni.
‎Răspuns greșit.
‎Dar…
‎- Haide să încercăm oricum! ‎- Stai!
‎Spune-i tatălui meu că îmi pare rău.
‎Ce s-a întâmplat?
‎Am spus că e posibil să nu meargă.
‎- Ce avem? ‎- Fără puls.
‎Liber!
‎- Încărcare! ‎- Căutam o cârtiță.
‎Liber!
‎Ai ucis singura persoană care știa cine e.
‎Tu ești?
‎Evelyn!
‎Dacă voiam să te distrug ‎pe tine sau Umbrella,
‎puteam s-o fac de mii de ori.
‎Așa că, dispari!
‎Nu!
‎De ce? N-o să-mi facă nimic.
‎Pentru că, dacă eu sufăr, ‎suferă și Umbrella.
‎Și să recunoaștem, Umbrella…
‎e tot ce ai.
‎Domnule Roth…
‎Să fie totul împachetat ‎și gata de plecare. Ați înțeles?
‎Acum.
‎Ați auzit ordinele. Haideți!
‎Suntem la fel.
‎Un suvenir?
‎Puneți-l la pachet! În bagajele mele.
‎- Deci, cum merge treaba? ‎- Cum merge treaba?
‎- Mi-ai luat sânge. ‎- Scuze! Protocolul.
‎Credeam că n-ai depășit ‎teritoriul Umbrellei.
‎Și mă poți învinui?
‎Evelyn m-a trimis să te capturez.
‎I-am spus că n-are rost,
‎dar ea crede că ai fi utilă ‎în lumea care va veni.
‎„Lumea care va veni”?
‎Cred că știi că ea nu spune „te rog”.
‎Nici nu trebuie.
‎Și-a trimis jucăria s-o facă în locul ei.
‎Animalul ei de companie.
‎Ultima dată,
‎aveai 18 ani, erai însărcinată ‎și aveai doi dinți sparți.
‎Unde e copilul?
‎L-am pierdut.
‎- Cum e tata? ‎- A murit întrebând de tine.
‎Da. Acel Albert s-a jucat mereu ‎de-a preferatele.
‎Nu eu eram preferata lui.
‎Poate nu la început.
‎Dar apoi ai luptat din răsputeri, ‎ai făcut totul să-ți răscumperi păcatele.
‎Îți sună cunoscut?
‎Tatăl nostru a fost un psihopat.
‎Desigur, dar toți avem câte ceva.
‎Jade, e timpul să vii. Nu ai obosit?
‎De când nu te-am văzut, ‎ai fost închisă șase luni în Tokyo,
‎aproape un an în Groenlanda.
‎Până să fii prinsă pe fugă ‎cu un cap în geantă.
‎Dacă tot vorbeam de psihopați.
‎Încotro mergeați?
‎La universitate.
‎Acolo voiai să ajungi, nu?
‎Da, Baxter a fost un informator eficient. ‎Am căutat locul ăla.
‎Unde e?
‎- Du-te naibii! ‎- Du-te naibii!
‎Gemene. Ghinion.
‎Afară!
‎Billie, ce naiba facem aici?
‎Nu îți spun unde-i universitatea.
‎Nu mă duc nicăieri cu tine.
‎Umbrellei nu-i pasă de nicio lume nouă.
‎Vor control.
‎Iar tu ar trebui să știi asta, ‎pentru că așa a fost viața noastră.
‎Mai bine mor decât să mă întorc acolo.
‎Exact asta voiam să spui.
‎Jade, când am ales Umbrella, am greșit.
‎Trebuia să te aleg pe tine.
‎Iar acum, cred că voiam ‎să-mi iau rămas bun.
‎- Ce ar trebui să însemne asta? ‎- Virusul.
‎- Ești imună. ‎- Ba nu.
‎Da, avansează mai lent, ‎dar timpul mi se scurge.
‎Până la zero.
‎Am vrut doar să te revăd.
‎Îmi place să te văd ca pe un partener
‎fericit și muncitor, ‎care vrea să te convingă să ai o familie.
‎Dar apoi îmi fac griji.
‎E puțin cam mult pentru Jade Wesker.
‎Am interceptat un semnal.
‎O echipă de la universitate te caută ‎la un kilometru spre vest.
‎Poți pleca și tu.
‎Dacă nu sunt legată, ‎nu înseamnă că sunt liberă.
‎Dar trebuie să mai faci un lucru.
‎Dă-mi un pumn în față!
‎- Ce? ‎- Și…
‎Au pus un emițător când ți-am luat sânge.
‎Am fost mereu sora ta.
‎- Jade! ‎- Gideon!
‎Te-am căutat.
‎Amrita!
‎- Mi-a fost dor de tine. ‎- Și mie, dragă.
‎Hei! Trebuie să plecăm.
‎Și vom pleca. Rapid.
‎Limba.
‎Ți-ai făcut un nou prieten?
‎E o mostră.
‎Amrita, cred că asta e ceea ce căutam.
‎Haide! Să mergem!
‎Duceți-l în laborator! Nu spuneți nimănui!
‎Salutare!
‎Bună!
‎Hei!
‎- Unde e comitetul meu de primire? ‎- În spatele meu.
‎Mami!
‎Bea!
‎Mamă!
‎Ești bine? Păreai speriată la telefon.
‎Știu. Dar acum sunt bine. Da?
‎- Ești reală? ‎- Tu ești real?
‎- Ești bine? Sunteți bine? ‎- Da, suntem bine.
‎Mamă, cânt la pian ‎la concursul de talente.
‎Pian? Ce s-a întâmplat cu baletul?
‎Se pricepe foarte bine. O să-ți placă.
‎Da, sunt sigură.
‎Tată, trebuie să plec.
‎Ne vedem la cină.
‎Repetiții.
‎Da.
‎Ce?
‎Ce, sunt plecată de șase luni ‎și asta e tot?
‎Voiai să înceapă să plângă și să suspine?
‎- Să-și rupă hainele de pe ea? ‎- Nu.
‎Da, bine. Poate doar puțin, ‎măcar o lacrimă.
‎Mi-a fost dor de tine.
‎Așa și speram.
‎Visez la asta de luni de zile.
‎Asta e foarte…
‎flatant.
‎Bine. Spune-mi ce am pierdut!
‎Totul merge bine.
‎Avem recolte record. ‎S-au născut mulți copii.
‎Iar grupul lui Terrence a adus ‎o jumătate de bibliotecă din Istanbul.
‎Iar fiica noastră de 10 ani ‎cu comportament de 35?
‎Bea face progrese… excepționale.
‎Cred că e un mic geniu.
‎Se descurcă bine la matematică. ‎Se pricepe la științe și educație fizică.
‎Dar în ultimul timp nu se mai satură…
‎de literatură.
‎Da. Acum cântă la pian.
‎- Cineva e foarte încântat. ‎- Da.
‎Doar să ai grijă!
‎Tata era genul de părinte
‎care încerca să-și crească copiii ca el.
‎Și a reușit cu unul din doi.
‎Ești sigură de asta?
‎Haide!
‎Spune-mi că nu vrei ‎să fii în laborator acum!
‎Nu sunt ca tata.
‎- Jade, nu am… ‎- Nu…
‎Când tata a făcut ce a făcut, ‎îi păsa doar de el.
‎Când am stat pe teren șase luni…
‎n-aveam nicio motivație.
‎Și mi-am spus să stau, să termin treaba, ‎ca să nu mai trebuiască să plec.
‎Da.
‎- Apoi am găsit acest zero. ‎- Capul?
‎E incredibil. Știam că nu pot să plec.
‎A trebuit să mă întorc după el.
‎Altfel, totul ar fi fost degeaba.
‎Și nu am făcut-o pentru mine. ‎Ci pentru ea.
‎Te-ai întors?
‎Cum adică „a trebuit să mă întorc”?
‎În buncăr.
‎În buncărul Frăției? Cel plin de monștri?
‎Nu înțelegi. Acest zero ‎îi putea controla pe ceilalți.
‎Bine. Îi punea să facă lucruri.
‎Dacă aflu cum, ‎știi ce ar putea însemna asta?
‎Am vorbit despre asta, bine?
‎Fără riscuri inutile. Fără Jade kamikaze.
‎- Dar nu a fost așa. A trebuit. ‎- Ba nu.
‎- Ba da. ‎- Ba nu.
‎Ai făcut-o pentru Bea? Te minți singură.
‎Desigur că am făcut-o pentru Bea. De ce…
‎- Dacă te pierdea? ‎- N-a fost așa.
‎- De data asta. ‎- Nu face asta!
‎- Eu sunt părintele aici. Eu, mama ei. ‎- Iar eu ce sunt?
‎Dădaca?
‎Dacă nu sunt tatăl ei biologic, ‎nu înseamnă că…
‎Oprește-te!
‎IEȘIRE
‎Și? Cum a fost?
‎Doamna Kyoko m-a întrebat ‎dacă vreau să iau cina acolo.
‎Joi, ca de obicei?
‎Poate nu săptămâna asta, bine? ‎Abia s-a întors mama.
‎Ea va lucra. Nu o să-i pese.
‎Mai știi când am citit ‎Visul unei nopți de vară‎?
‎Și Shakespeare a scris că:
‎„Obiectul artei ‎este de a da formă unei vieți.”
‎- Da. ‎- Da.
‎Munca mamei tale e arta, ‎iar asta îi dă formă vieții sale.
‎Și fără asta ar fi pierdută.
‎De asta e mereu plecată?
‎Când era mică, ‎tatăl ei a încercat să ajute lumea.
‎În schimb, a făcut-o și mai rea.
‎Iar mama ta și-a petrecut toată viața ‎încercând să repare asta.
‎Pentru el.
‎Dar nu e corect. Ea nu a greșit cu nimic.
‎Așa e.
‎Dar e al doilea cel mai important lucru ‎de știut despre ea.
‎Care e primul?
‎Că te iubește mai mult decât orice.
‎- Salutare, echipă! ‎- Salut, mamă!
‎- Nu mâncați? ‎- Te așteptam.
‎Bine.
‎O să mănânc și porțiile voastre.
‎Ce ziceți de asta?
‎O să luăm tot ce-i mai bun.
‎A adormit repede în seara asta.
‎Probabil de la entuziasm.
‎Arjun!
‎- Ce am spus mai devreme… ‎- Nu contează.
‎Ba da.
‎Ascultă!
‎Din ziua în care ai apărut în viața mea…
‎în viața lui Bea…
‎Te iubesc.
‎Stai!
‎Tatăl meu a murit.
‎Mi-a spus sora mea.
‎Umbrella a trimis-o să mă captureze, ‎dar m-a eliberat.
‎Și…
‎Poți avea încredere în ea?
‎A spus că e pe moarte.
‎Jade!
‎Îmi pare rău.
‎O parte din mine…
‎redă amintiri în minte, ‎ca filmele de la televizor.
‎Dar cealaltă parte își dorește ‎să o fi omorât când am avut ocazia.
‎Nave fantomă la tribord.
‎Nave fantomă confirmate. Sugerăm curs de intercepție.
‎CORECT
‎Scuze!
‎- În câte luni ești? ‎- Eu…
‎Două luni.
‎Încă nu am spus nimănui.
‎Sunt puțin îngrozită.
‎Bine. Teama, adrenalina?
‎O să ai nevoie de astea ‎pentru alăptările nocturne,
‎schimbatul scutecelor. ‎A mai făcut cineva pipi pe tine?
‎O dată.
‎- În facultate. ‎- Bine.
‎O să se întâmple mult mai des.
‎Sună minunat din gura ta.
‎Așa și e.
‎Eu nu mi-am dorit copii.
‎Eram tânără și singură.
‎A fost cel mai greu lucru bun.
‎Amrita!
‎Mă bucur pentru tine.
‎- Ești gata să-l analizăm? ‎- S-o facem!
‎- Ce-i așa de special la doamna asta? ‎- Îi putea controla pe ceilalți.
‎Cum?
‎Am știut că virusul va evolua.
‎Dar zerourile nu pot vedea. ‎Majoritatea nu aud.
‎Deci, dacă ea comunica…
‎O făcea prin miros.
‎Probabil un feromon. Prin respirație.
‎Glanda asta de aici.
‎N-am mai văzut așa ceva.
‎Nu mă lăsa să mă lungesc, bine? ‎Bea va cânta la pian.
‎Am pus o alarmă. O să ajungi.
‎Bine. Observăm țesutul epitelial.
‎Bine, celulele zeroului ‎conțin două enzime distincte.
‎Dar…
‎La naiba!
‎Expunerea la oxigen le distruge.
‎Poate trebuie să fie amestecate cu ceva?
‎Cum ar fi?
‎Dacă sunt din gât, din gură…
‎Salivă?
‎Bine. Ce conține? Apă, electroliți, mucus…
‎Amilază, lipază, IgA și lizozimi.
‎Dar rapoartele…
‎Există mii de combinații posibile.
‎Testul unu.
‎Testul 11.
‎Testul 22.
‎Testul 35.
‎Testul 44.
‎Iar așa se încheie testul 55.
‎Ajunge pentru azi.
‎- Mai încercăm mâine. ‎- Nu. Încă unul.
‎Rămânem fără precursori.
‎Va trebui să facem schimb ‎cu celelalte laboratoare.
‎- Le-am putea fura. ‎- Jade!
‎E dezgustător.
‎Dar e testul 56.
‎Testul dezgustător a funcționat.
‎Proba.
‎E stabilă.
‎La naiba!
‎Bea.
‎- Du-te! Le izolez eu. ‎- Dar…
‎- Te anunț când sunt gata. ‎- Bine. Dar să știi că sunt delicate.
‎- Trebuie să ai grijă când… ‎- Jade! Du-te!
‎- Bine. ‎- Bine.
‎- Mulțumesc! ‎- Du-te!
‎- Și să iei mostre! ‎- Da! Du-te!
‎- Unde-i Arjun? ‎- Lasă-l pe el! Unde-i soția mea?
‎- Lucrează. ‎- Desigur.
‎Ați luat prânzul?
‎- Trebuie să mănânce. ‎- Da, pentru doi.
‎De parcă nu mi-ar spune.
‎Le urez bun venit prietenilor, ‎rudelor și părinților
‎la sărbătoarea artelor și a culturii,
‎în care vă garantez ‎că am pus foarte mult suflet.
‎De ce să-i înveți pe copii poezie, ‎Shakespeare, dans și muzică, acum,
‎în acest moment din istorie?
‎Cred că toți suntem dedicați
‎colectării a tot ce putem din trecut
‎și păstrării în memoria noastră colectivă,
‎pentru că asta era arta ‎în cele mai vechi timpuri.
‎Era o cale de a tipări povești emoționale ‎profunde în sufletele noastre.
‎Povești pe care nu voiam să le pierdem,
‎deoarece, chiar și în astfel de vremuri, ‎noi suntem poveștile pe care le spunem.
‎Bea?
‎Introduc prima enzimă ‎într-o probă de virus T.
‎Virusul nici nu se apropie de enzima asta.
‎Dă-mi-o pe cealaltă!
‎Iar enzima asta pare că îl atrage.
‎- Iar dacă ar ajunge în aer… ‎- În aer.
‎Atunci ai putea marca o țintă ‎și trimite zerourile după ea.
‎- Dar cu cea roșie… ‎- Îi poți ține la distanță.
‎Jade!
‎Dacă e corect, trebuie s-o testăm. ‎Pe un zero adevărat.
‎Avem nevoie de permisiune mai întâi.
‎Ancorăm și așteptăm două săptămâni.
‎Așa vom face.
‎Dacă nu te duc înapoi la Paolo ‎la o oră rezonabilă,
‎o să mă ia la șuturi.
‎Poftim!
‎- Salut! ‎- La naiba!
‎Serene!
‎- Salut! ‎- Salut!
‎Salut! Te-ai trezit devreme.
‎Da, e atâta gălăgie pe teren,
‎încât te obișnuiești cu ea.
‎- Ai nevoie de ajutor? ‎- Nu, e în regulă. Mă descurc.
‎- Bine. ‎- Mersi!
‎Mamă?
‎Bea!
‎Am venit să-ți aduc niște…
‎Ce ai făcut?
‎E în regulă. Totul e în regulă. ‎Ești cu mine, ești în siguranță.
‎Am totul sub control.
‎Abia am scos-o din apa rece. ‎Ce pățesc zerourile la frig?
‎- Încetinesc. ‎- Exact.
‎Tata știe?
‎Uite, o să-ți arăt ceva.
‎Dar trebuie să stai tocmai aici, bine?
‎Când am fost plecată, am găsit un zero ‎care putea vorbi cu celelalte zerouri.
‎- Zerourile nu pot vorbi. ‎- Nu prin cuvinte.
‎Vezi asta?
‎E un feromon.
‎E ca un miros.
‎Iar când zerourile îl simt, ‎nu te pot răni.
‎Dacă îl folosim pe oamenii de pe navă, ‎pe orașe întregi,
‎putem construi o lume nouă, ‎să readucem lucrurile la normal.
‎Tata a spus că, atunci când era mic, ‎putea mânca înghețată în fiecare zi,
‎nu doar de Anul Nou.
‎Poți să mănânci înghețată ‎și să faci orice vrei tu.
‎Așa o lume vreau pentru tine, Bea.
‎- Bine. ‎- Da?
‎Dar acum trebuie să aflu ‎dacă funcționează.
‎Stai acolo, lângă ușă!
‎- Mamă? ‎- E în regulă.
‎Nici nu va știi că sunt aici.
‎A funcționat!
‎Bea! Fugi! Du-te!
‎Fugi!
‎Ajutor!
‎- Ce s-a întâmplat? ‎- Acolo!
‎Bea?
‎Ce-a fost?
‎Dumnezeule!
‎Nu…
‎- Bea? ‎- Tată!
‎- Mai sunt și alții? ‎- Nu știu.
‎Nu.
‎E…
‎E vina mea.
‎Eu am adus-o pe navă.
‎- Încercam s-o testez. ‎- E vina ta?
‎Nu credeam că…
‎Lucram și…
‎Tu ai omorât-o.
‎- Vin! Atenție! ‎- Le vezi?
‎Vin elicopterele.
‎Începem.
‎- Vreau să știu ce l-a omorât. ‎- Da, doamnă.
‎Să vedem!
‎Interesant.
‎E o nebunie!
‎Nu mă puteți ține aici.
‎De când ești așa de fricos?
‎Salutare, frate!
‎BAZAT PE JOCUL VIDEO AL CAPCOM
‎Subtitrarea: Diana Hojbotă