Dinosaurerne regerede planeten i over 150 millioner år.
De beboede stort set alle steder på Jorden
og fandtes i næsten alle tænkelige former og størrelser.
Nogle var i sandhed ekstraordinære.
Vi ved nu, at T. rex var en dygtig svømmer,
at Velociraptor var en udspekuleret, fjerklædt jæger,
og at nogle dinosaurer havde en højst besynderlig adfærd.
Men nye opdagelser gøres næsten hver eneste dag,
som fortæller os mere om livet her på planeten for 66 millioner år siden.
Denne gang i Prehistoric Planet viser vi nye dyr...
...og giver ny indsigt i deres kamp for at finde en mage...
...udfordringerne ved at passe på en familie...
...og deres kolossale kampe.
Rejs med tilbage til en tid, hvor naturen viste sig fra sin flotteste side.
Her er Prehistoric Planet 2.
Kysten ved det enorme indlandshav, der stort set deler Nordamerika i to.
Her mod syd, når tidevandet falder,
søger kæmper ned til vandet.
Disse alamosaurer er 30 meter lange og vejer omkring 80 ton.
De er de største dinosaurer på kontinentet.
Så enorme, at ingen rovdyr kan nedlægge dem.
Nogle når en høj alder.
Denne han er omkring 70 år gammel.
Mange i flokken er sandsynligvis hans afkom.
Men hans lange liv er nu ved at være slut.
Hans mægtige krop begynder at svigte.
Han overlever måske ikke natten over.
Daggry.
Og disse troodontider har fået færten af noget.
De er hurtige til at undersøge alt nyt...
...især hvis det er værd at spise.
Men de er ikke stærke nok til at bide igennem en otte centimeter tyk hud.
Meget frustrerende.
Tyrannosaurus rex.
Nordamerikas største rovdyr.
Med sine 15 centimeter lange tænder
er det ikke noget problem at bide igennem en alamosaurs seje hud.
T. rex kan måske nok tyrannisere troodontiderne,
men et så stort kadaver tiltrækker snart langt mere drabelige konkurrenter.
Quetzalcoatlus, en gigantisk flyveøgle.
Et af de få dyr, som tør udfordre en fuldvoksen tyrannosaur.
Et enkelt hug med det næsten to meter lange næb
kan nemt koste T. rex et øje.
Alligevel ser han ikke ud til at ville trække sig.
Men da endnu en Quetzalcoatlus ankommer...
...ændres situationen.
To næb er trods alt mere dødbringende end ét.
For T. rex er det blevet for farligt.
Nogle kampe er bare ikke risikoen værd.
Indtil videre har de flyvende kæmper vundet.
De æder hurtigt alt, hvad de kan.
Men T. rex kommer næsten helt sikkert tilbage for at få sin andel,
når de flyvende rivaler er væk igen.
I havene omkring Nordamerika lever der andre kæmperovdyr.
Men de har ingen rivaler.
Mosasaurer.
De ligner måske store hajer, men de er faktisk en slags vandøgler.
Størrelse, fart og stærke kæber betyder,
at meget få dyr i havet kan undslippe disse jægere.
I Den Mexicanske Golf leder denne Globidens mosasaur
efter en bestemt slags bytte.
Tiger-ammonitter, Sphenodiscus.
Hvert år kommer store stimer hunner op fra dybet og svømmer ind mod kysten.
Alle har lige parret sig og bærer nu hver flere hundrede befrugtede æg.
Æggene skal lægges på lavt vand.
Og der venter mosasauren.
Tiger-ammonitter er selv jægere.
Kombinationen af en strømlinet profil og en kraftig streng gør, at de kan
skyde gennem vandet med høj fart.
Men det samme kan mosasauren.
Globidens har brede, runde tænder, som nemt kan knuse ammoitternes skal,
så luften, der bærer dem oppe, siver ud.
Uden den synker de hjælpeløse ned på bunden.
Før ammonitterne kan slippe væk, invaliderer mosasauren så mange, den kan.
Endelig er der serveret.
Globidens har måske nok slået mange ihjel...
...men selv det gør kun et lille indhug i det samlede antal ammonitter.
Det meste af stimen overlevede og fortsætter turen til deres ynglesteder.
Den klippefyldte havbund her har mange sprækker og revner.
Ideelle steder at sætte ammonitternes dyrebare æg fast.
Så forlader hunnerne dem.
Men i denne trygge, kystnære yngledam vil disse æg producere næste generation.
Havet her ved kysten er fuldt af liv.
Men på land kun få hundrede kilometer herfra
er der helt øde.
Her er kraftige bevægelser dybt inde i Jordens skorpe begyndt
at hæve Rocky Mountains.
De enorme forandringer i landskabet har afskåret denne sø fra floderne.
Vandet i søen fordamper i den kraftige blæst og stærke sommersol.
Mineralerne, som var opløst i vandet, begynder at nå et giftigt niveau.
For de fleste er vandet simpelthen for giftigt at drikke.
Alligevel får stedet hvert år besøg af alle mulige slags dyr.
Flokke af Styginetta,
en primitiv slægtning til anden, lander her på deres træk.
Og de er ikke alene.
Dinosaurerne er her også.
En familie af Pectinodon. De har fjer, men kan ikke flyve.
Og de føres an af deres far.
Disse dinosaurer og Styginetta lokkes alle hertil
af en besynderlig, årstidsbestemt guldgrube.
Fluer.
Disse insekters larver kan filtrere søens giftige salte fra,
og derfor overlever de i et kolossalt antal.
Nu udklækkes de voksne fluer...
...i millionvis.
De er en nærende og rigelig kilde til protein for alle søens gæster.
Pectinodon er særligt intelligente dinosaurer.
De er ikke længe om at regne ud, hvordan man nemmest fanger fluer.
Men deres far har fået øje på et større bytte.
Pectinodon er ikke blot intelligente,
men også meget dygtige jægere.
Styginettaerne har ikke opdaget, at han nærmer sig.
Det lykkedes.
Et noget større måltid for familien,
og godt det samme.
Fluerne er her kun en begrænset tid.
Så er dinosaurfamilien nødt til at finde føde et andet sted.
Længere mod nord hæver Rocky Mountains sig stadig langsomt op.
Undervejs skaber de højereliggende og køligere landskaber,
hvor store fyrreskove vokser.
Når foråret kommer, giver sære brøl genlyd mellem træerne.
Parringstiden er kommet
for en af Nordamerikas sværest bevæbnede dinosaurer.
Triceratops.
Hvert år samles store flokke af disse kæmper i rydninger.
Hunnerne er kommet for at vælge en mage.
De seks ton tunge hanner slås og viser deres styrke.
Denne unge han ser ud til at være i topform.
Han viser sine spektakulære meterlange horn...
...og sin farvestrålende nakkekam.
Hans horn virker perfekte. Endnu ikke beskadigede af kamp.
Men for en hun
kan de manglende knubs være tegn på en potentielt kritisk svaghed.
Mangel på erfaring.
Disse møder er afgørende begivenheder i en Triceratops' liv.
De er årets bedste chance for de voksne for at blive forældre.
Og de unge håbefulde er ikke de eneste, der kommer.
En 30 år gammel han med en vægt på over ti ton.
Hvis der er én ting, han har rigeligt af, er det knubs fra flere årtier.
Nok er han gammel,
men han er stadig stærk nok til at udfordre en ung rival i topform.
Meget står på spil...
...og ingen af dem vil trække sig.
Veteranen har en fordel på fire ton...
...og evnen til at udnytte den.
Den unge hans horn er ikke længere perfekt.
Den gamle hans overlegne kampevner har tilsyneladende imponeret denne hun.
For taberen er parringstiden ovre.
Men hans nyvundne skade er måske nok til at tiltrække en hun,
næste gang flokken samles for at parre sig.
For planteædende dinosaurer som Triceratops
giver de store skove, som dækker det meste af Nordamerika, rigelig føde året rundt.
Men for dem, som lever langt oppe i det kolde nord,
er det langt sværere at finde mad.
Her nord for Polarcirklen
er der tre måneder om året, hvor solen næsten ikke står op.
Når varmen endelig vender tilbage efter en lang vinter...
...er de fjerklædte Ornithomimus hurtige til at udnytte det.
Disse rapfodede rejsende er blandt de hurtigst løbende af alle dinosaurer.
De kan tilbagelægge store afstande i jagten på frisk vegetation.
De er så hurtige, at de er meget svære for rovdyr at fange.
Efter en hård vinter
er denne nanuqsaur-hun nødt til snart at nedlægge et bytte.
Hun er T. rex' mindre slægtning, men mere adræt og især hurtigere.
Der er ingen steder at skjule sig, så et overraskelsesangreb er umuligt.
I stedet vælger hun at skabe panik.
Hun må vælge et enkelt mål...
...og følge med det.
Ornithomimus' eksplosive fart giver dem et forspring.
Hver mislykket jagt bruger mere dyrebar energi.
Hun er nu endnu tættere på at sulte ihjel.
Nok er det forår,
men så langt mod nord kan iskolde vinde hurtigt få temperaturen til at falde.
Snebygerne og et klippefremspring kan måske give nanuqsauren en ny chance.
Nu er hun sværere at se.
For hvert skridt er hun tættere på succes.
Hun udvælger sit mål.
Dette bytte er ikke kun til hende selv.
Hun har unger.
Frisk kød til de små.
Måske det første i mange uger.
Hvis hendes unger skal vokse,
må hun gentage dagens succes igen og igen.
Indtil ungerne er gamle nok til at deltage i jagten
og på et tidspunkt klare sig selv.
Her i dette fjerne og måske vanskeligste grænseområde
på det nordamerikanske kontinent for 66 millioner år siden.
HVORFOR HAVDE TRICERATOPS NAKKEKAM?
Dette er et af de mest dramatiske kranier fra vores forhistoriske planet.
Det har tilhørt en planteædende dinosaur, der kaldes en Triceratops.
Denne dinosaur genkender man øjeblikkeligt
på den enorme kam bag hovedet.
Men 140 år efter, at det første fossil blev fundet,
spørger forskerne stadig:
"Hvad brugte den kammen til?"
Kammen var enorm,
så der går en enorm mængde knogler og væv og muskler til at holde den oppe.
Det må betyde, at kammen var meget vigtig for dyrets levevis.
Men hvordan?
Spor efter skader på Triceratops-fossiler viser,
at kammen var vigtig som forsvar og i kamp.
Vi kan se læsioner på kraniet, hvor kraniet er blevet skadet og er helet.
Vi kan også se, hvor rovdyr har revet et stykke af kammen.
Det kan tyde på, at den fungerede som en form for forsvarsværk.
Men historien slutter ikke der.
En anden mulighed er, at kammen blev brugt til at tiltrække potentielle mager.
Vi ser det hos nulevende dyr,
hvor vækster som horn viser, hvor sunde de er,
og hvem der er en god mage at få mange unger med.
Hos elgen gør et stort gevir hannen mere tiltrækkende.
Afgørende, når den bliver kønsmoden.
Kunne det samme gælde for en Triceratops' kam?
Hvis de kun var til forsvar, ville de have udviklet sig
i samme grad hos unge dyr som voksne, og det gør de ikke.
De er meget mindre hos de yngre
og udvikles ikke til de her meget store kamme før senere.
KRANIETS UDVIKLING
Det er ikke eneste tegn på, at de blev brugt til parring.
Kammens overflade har nogle dybe furer.
Furerne indeholdt formentlig nerver og blodkar,
som har forsynet huden, der voksede på kammen.
De var måske farvestrålende.
En stor overflade, dyret kunne vise frem til potentielle mager.
Videnskaben mener nu,
at en Triceratops mest kendte træk kan have haft flere funktioner.
Nyttigt til både angreb og forsvar...
...men også ideelt til at tiltrække mager.
Det har været et imponerende syn for både venner og fjender.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve