Dinosaurier härskade över jorden
i över 150 miljoner år.
De levde i alla världens hörn
och fanns i alla former och storlekar man kan föreställa sig.
Somliga var ytterst märkvärdiga.
Numera vet vi att T. rex var en duktig simmare,
Velociraptorer var listiga, befjädrade jägare
och att vissa dinosaurier uppvisade bisarra beteenden.
Men nya upptäckter görs hela tiden,
och de berättar mer om livet på vår planet för 66 miljoner år sedan.
Denna gång i Prehistoric Planet avslöjar vi nya djur...
...och nya inblickar i deras jakt på en partner,
utmaningarna som en familj medför
och deras väldiga drabbningar.
Res tillbaka till naturens största skådespel.
Det här är Prehistoric Planet 2.
NORDAMERIKA
Kusten vid det vida innanhavet som nästan tudelar Nordamerika.
När tidvattnet drar sig tillbaka i söder flockas jättar vid kusten.
Dessa alamosaurier är över 30 meter långa och väger närmare 80 ton.
De är kontinentens största dinosaurier.
Så stora att inget rovdjur kan fälla dem.
Vissa uppnår hög ålder.
Den här hanen är runt 70 år gammal.
Många i hjorden är troligtvis hans avkomma.
Men hans långa liv börjar närma sig sitt slut.
Hans enorma kropp börjar svika honom.
Han kanske inte överlever natten.
Gryning.
Dessa troodontider vädrar något.
De undersöker snabbt nya saker.
Särskilt om de kan vara ätbara.
Men att bita igenom den 8 cm tjocka huden är bortom deras förmåga.
Väldigt frustrerande.
Tyrannosaurus rex...
...Nordamerikas främsta rovdjur.
Med sina 15 cm långa tänder är alamosauriens tjocka hud en lätt match.
En T. rex kan jaga bort troodontider,
men ett så stort kadaver kommer att locka hårdare konkurrens.
Quetzalcoatlus, en enorm pterosaurie.
Ett av få djur som kan utmana en vuxen tyrannosaurie.
En träff med den två meter långa näbben kan kosta denna T. rex ett öga.
Trots det verkar det som att han inte tänker ge efter.
Men när en till Quetzalcoatlus anländer...
...vänder oddsen.
Trots allt är två näbbar dödligare än en.
För denna T. rex är det nu för farligt.
Vissa strider är inte värda risken.
För stunden har de flygande jättarna vunnit.
De glufsar i sig så mycket de kan.
Men vår T. rex kommer säkert tillbaka för sin andel
när hans rivaler har flugit iväg.
I vattnen runt Nordamerika finns det andra stora rovdjur.
De har däremot inga rivaler.
Mosasaurier.
De må se ut som enorma hajar, men de är vattenlevande ödlor.
Deras storlek, hastighet och kraftiga käkar innebär
att ytterst få djur i havet går säkra.
I Mexikanska golfen söker denna Globidens
ett särskilt byte.
Ammonitarten Sphenodiscus.
Varje år kommer stora stim med honor upp från havens djup på väg mot kusten.
De har nyligen parat sig, och var och en bär på hundratals ägg.
Äggen måste läggas i grunt vatten.
Och det är där mosasaurien väntar.
Ammoniterna är också jägare.
Deras strömlinjeformade figur och kraftfulla sifon låter dem
skjuta genom vattnet i hög hastighet.
Men det kan även mosasaurien.
Globidens har breda, rundade tänder som enkelt tar sig genom ammoniternas skal
och släpper ut luften som håller dem flytande.
Utan den sjunker de hjälplöst mot bottnen.
Innan de kan fly sätter mosasaurien så många som möjligt ur stånd.
Äntligen dags för mat.
Globidens har dödat många...
...men det har ingen stor inverkan på det totala ammonitbeståndet.
De flesta har överlevt och fortsätter sin resa mot lekområdena.
Den steniga havsbottnen har många sprickor och springor –
utmärkta gömställen för ammoniternas äggsäckar.
Honorna överger dem sedan.
I detta uppväxtområdes trygghet kommer dessa ägg kläcka nästa generation.
Dessa kusthav är fulla av liv.
Men uppe på land, några hundra kilometer bort,
finns bara ödslighet.
Här börjar väldiga rörelser nere i jorden att höja Klippiga bergen.
Landskapsförändringarna har skurit av denna sjö från sitt tillflöde.
Vattnet avdunstar i de starka vindarna och sommarsolen.
Och mineralerna i vattnet börjar nå giftiga nivåer.
För de flesta är det här vattnet för giftigt att dricka.
Trots det besöks denna plats årligen av alla slags varelser.
Flockar med Styginetta,
en primitiv släkting till ankor, stannar här på vägen.
Och de är inte ensamma.
Det finns även dinosaurier här.
En familj med Pectinodon. De är befjädrade men saknar flygförmåga.
Och de leds av sin far.
Dinosaurierna och Styginetta-fåglarna flockas hit
tack vare en märkvärdig säsongsfest.
Flugor.
Insekternas larver kan filtrera bort sjöns giftiga salter,
och som en följd av detta frodas bestånden.
Nu kläcks de som vuxna.
Miljontals av dem.
De är en rik proteinkälla för sjöns besökare.
Pectinodon är särskilt intelligenta dinosaurer.
Det dröjer inte länge innan de kommer på det bästa sättet att samla flugor.
Men deras far har ställt in siktet på ett större byte.
Pectinodon är inte bara intelligenta; de är dessutom skickliga jägare.
Styginetta-fåglarna märker inte att han närmar sig.
Jaktlycka.
En rejälare måltid för familjen.
Och tur är väl det,
för flugorna stannar inte för evigt...
...och dinosaurierna blir tvungna att leta föda någon annanstans.
Längre norrut stiger Klippiga bergen fortfarande sakta.
I och med det bildas högre och svalare landskap
där vida barrskogar frodas.
Vårens intåg för med sig märkliga rop som ekar mellan träden.
Det är parningstid för en av Nordamerikas tyngst bepansrade dinosaurier.
Triceratops.
Varje år samlas en mängd av dessa jättar i gläntorna.
Honorna är här för att välja en partner.
De sex ton tunga hanarna slåss för att visa sin styrka.
Den här unga hanen ser ut att vara i fin form.
Han visar upp sina spektakulära meterlånga horn...
...och sin färggranna krage.
Hans horn verkar perfekta och fortfarande oskadda.
Men för en hona
kan avsaknaden av slitage signalera en stor svaghet...
...brist på erfarenhet.
Dessa sammankomster är viktiga i en Triceratops liv.
Det är årets bästa möjlighet att bli förälder.
Men ungdomarna är inte ensamma här.
En 30 år gammal hane som väger över tio ton.
Om det finns något han har gott om så är det årtionden av slitage.
Han må vara gammal,
men han är fortfarande stark nog för att ta sig an en ung rival.
Mycket står på spel,
och ingen vill backa ur.
Veteranen har ett viktövertag på fyra ton...
...och han vet hur han ska använda det.
Ynglingens horn är inte perfekta längre.
Den gamla hanens stridsskicklighet verkar ha imponerat på denna hona.
För förloraren är parningssäsongen över.
Men hans nya ärr kan vara nog för att attrahera en hona
nästa gång flockarna samlas här.
För växtätare som Triceratops
erbjuder de vidsträckta skogarna i Nordamerika gott om mat året runt.
Men för dem som lever i kontinentens nordligaste trakter
är det mycket svårare att hitta föda.
Innanför den norra polcirkeln stiger knappt solen tre månader om året.
När värmen återvänder efter den långa vintern...
...drar befjädrade Ornithomimus snabbt nytta av den.
Dessa snabbfotade vandrare är en av de snabbaste dinosaurierna.
De kan färdas oändliga sträckor i jakten på färsk växtlighet.
Deras snabbhet gör dem svårfångade för rovdjur.
Efter en tuff vinter
behöver denna Nanuqsaurus-hona fälla ett byte snart.
En mindre släkting till T. rex, men lättrörligare och snabbare.
Det finns inga gömställen, så det går inte att överrumpla bytet.
Istället försöker hon skapa panik.
Hon måste välja ett enskilt mål...
...och hålla fast vid det.
Ornithomimus-flockens spurtförmåga ger dem ett knappt övertag.
Varje misslyckad jakt förbrukar värdefull energi...
...och för henne närmare svältgränsen.
Det må vara vår,
men så här långt norrut kan isande vindar snabbt sänka temperaturen.
Snöbyarna och ett klipputsprång kan ge denna Nanuqsaurus en andra chans.
Nu är hon svårare att upptäcka.
Varje steg framåt ökar hennes chanser.
Hon väljer sitt mål.
Bytet är inte enbart hennes.
Hon är mamma.
Färskt kött för barnen.
Kanske för första gången på flera veckor.
Om hennes avkomma ska frodas,
måste hon upprepa jaktlyckan flera gånger om...
...till dess att ungarna är gamla nog att jaga med henne
och så småningom klara sig själva.
Här – i denna avlägsna och kanske mest utmanande vildmark
i hela Nordamerika
för 66 miljoner år sedan.
VARFÖR HADE TRICERATOPS EN KRAGE?
Här är en av de mest dramatiska skallarna från vår förhistoriska planet.
Den tillhörde en växtätande dinosaurie vid namn Triceratops.
Man känner genast igen den
på den enorma kragen bakom huvudet.
Men 140 år efter att det första fossilet hittades
undrar forskare fortfarande
vad kragen var till för.
Det var enorma strukturer, så de krävde mycket ben och vävnad,
men även muskelkraft för att hålla dem uppe.
Detta pekar på att kragen var viktig för djurets levnadssätt.
Men på vilket sätt?
Tecken på skador i fossiler tyder på
att kragarna var viktiga för försvar och drabbningar.
Vi kan se lesioner på skallen,
vilket är områden där den skadats och läkts.
Vi kan också se var rovdjur har bitit i en krage.
Det kan tyda på att det är en försvarsstruktur.
Men det är inte allt.
En annan möjlighet är att den användes för att locka en partner.
Vi ser detta i nulevande djur,
där strukturer som horn visar hur friska de är
och om de har goda möjligheter att föröka sig.
För en älg är stora horn på en tjur attraktivt,
vilket är avgörande vid könsmogen ålder.
Gäller detta även för Triceratops krage?
Om de bara fanns i försvarssyfte, så skulle de utvecklas
lika fort i både ung och vuxen ålder.
De är mycket mindre i ungdomen
och utvecklas inte till stora strukturer förrän långt senare.
SKALLENS UTVECKLING
Det är inte det enda beviset på att de användes för sexuell uppvisning.
Kragens yta har många räfflor.
De innehöll troligtvis nerver och blodkärl som försåg huden som växte över kragen.
Det kan ha varit en stor färggrann yta som djuret använde för att visa upp sig.
Forskare tror nu
att Triceratops välkända drag hade flera funktioner.
Väldigt användbart i strider...
...men också bra för att locka till sig en partner.
Det hade varit en respektingivande syn för både vänner och fiender.
Undertexter: Borgir Ahlström