Dinozavri so planetu vladali...
PRIPOVEDUJE DAVID ATTENBOROUGH
...več kot 150 milijonov let.
Naseljevali so skoraj vsak kotiček sveta,
bili pa so vseh možnih oblik in velikosti.
Nekateri so bili resnično izjemni.
Vemo, da je bil tiranozaver odličen plavalec,
velociraptorji so bili prebrisani, pernati lovci,
nekateri dinozavri pa so se obnašali zelo nenavadno.
Skoraj vsak dan pa odkrijemo nekaj novega,
kar nam pove več o življenju na tem planetu pred 66 milijoni let.
Tokrat v Prehistoric Planet
razkrivamo nove živali...
...in nova spoznanja o njihovem iskanju partnerja...
...izzivih vzgoje mladičev...
...in njihovih velikih bitkah.
Potovanje v čas, ko je imela narava svojo največjo predstavo.
To je Prehistoric Planet 2.
SEVERNA AMERIKA
Obala velikega celinskega morja,
ki Severno Ameriko skorajda deli na dvoje.
Ko tukaj na jugu nastopi oseka,
velikane pritegne obala.
Tile alamozavri so dolgi dobrih 30 metrov
in tehtajo 80 ton.
So največji dinozavri na celini.
Tako ogromni so, da jim ni kos noben plenilec.
Nekateri doživijo visoko starost.
Ta samec ima približno 70 let.
Številni v čredi so najbrž njegovi potomci.
Toda njegovo dolgo življenje se zdaj izteka.
Njegovo ogromno telo ga začenja izdajati.
Morda ne bo preživel noči.
Zora.
Tile troodoni so nekaj zavohali.
Hitro preverijo vse, kar je novo...
...posebej, če je hrana.
Toda pregrizniti skoraj osem centimetrov debelo kožo je zanje preveč.
Zelo zoprno.
Tiranozaver...
...največji plenilec Severne Amerike.
S 15-centimetrskimi zobmi
brez težav raztrga alamozavrovo trdo kožo.
Tiranozaver troodona odžene,
toda tako veliko truplo kmalu pritegne močnejšo konkurenco.
Quetzalcoatlus, orjaški pterozaver.
Eno od redkih bitij, ki bo izzvalo odraslega tiranozavra.
En udarec skoraj dvometrskega kljuna zadostuje,
da je tiranozaver lahko ob oko.
Kljub temu kaže, da se ne bo umaknil.
Toda prihod drugega Quetzalcoatlusa...
...spremeni položaj.
Navsezadnje sta dva kljuna smrtonosnejša od enega.
Za tiranozavra je zdaj prenevarno.
Nekateri spopadi niso vredni tveganja.
Za zdaj so leteči orjaki zmagali.
Hitro pojedo, kolikor lahko.
Toda tiranozaver se bo skoraj zagotovo vrnil po svoj del,
ko bosta leteča tekmeca odšla.
V vodah, ki obkrožajo Severno Ameriko, so še drugi orjaški plenilci.
Vendar nimajo tekmecev.
Mozazavri.
Videti so kot veliki morski psi,
v resnici pa so nekakšni vodni kuščarji.
Velikost, hitrost in močne čeljusti pomenijo,
da je le malo bitij v oceanu varnih pred temi lovci.
V Mehiškem zalivu mozazaver Globidens išče
posebno vrsto plena.
Tigraste amonite, Sphenodiscuse.
Vsako leto se ogromne jate samic prikažejo
iz globokih voda in potujejo proti obali.
Nedavno so se vse parile in vsaka zdaj nosi na stotine oplojenih jajčec.
Jajčeca je treba odložiti v plitvini.
Tam pa čaka mozazaver.
Tigrasti amoniti so prav tako lovci.
Kombinacija aerodinamične postave in močne odprtine za dihanje jim omogoča,
da se z veliko hitrostjo izstrelijo skozi vodo.
A to zmore tudi mozazaver.
Globidens ima široke, zaobljene zobe, ki zlahka počijo lupino amonitov
in sprostijo zrak, ki ohranja njihovo sposobnost plavanja.
Brez nje nemočno potonejo na morsko dno.
Preden lahko amoniti pobegnejo, jih mozazaver kar največ onesposobi.
Končno je čas za pojedino.
Globidens jih je pobil na ducate...
a to le neznatno vpliva na skupno število amonitov.
Večina jate je preživela
in nadaljuje pot do svojih drstišč.
Tukajšnje skalnato morsko dno ima številne razpoke in špranje,
idealne za pritrditev dragocenih jajčnih vrečk amonitov.
Samice jih potem zapustijo.
Varna v teh obalnih jaslih,
bodo jajčeca ustvarila naslednjo generacijo.
Priobalne vode so polne življenja.
Na kopnem, samo kakih 160 kilometrov stran,
pa vlada opustošenje.
Močni premiki globoko v zemeljski skorji začenjajo
dvigati Skalno gorovje.
Ogromne spremembe v pokrajini so to jezero odrezale od bližnjih rek.
Njegove vode izhlapijo v silnem vetru in močnem poletnem soncu.
Minerali, raztopljeni v njem, pa začenjajo dosegati strupene ravni.
Za večino je ta voda preprosto preveč strupena za pitje.
Kljub temu ta kraj vsako leto obiščejo vse mogoče vrste živali.
Jate Styginette,
primitivnih sorodnic rac, se tu ustavijo med svojim potovanjem.
Niso same.
Tukaj so tudi dinozavri.
Družina Pectinodonov. Imajo perje, a ne morejo leteti.
Vodi jih njihov oče.
Dinozavre in Styginette je sem privabilo
nenavadno sezonsko obilje.
Muhe.
Ličinke teh žuželk filtrirajo strupene soli iz jezera
in posledično se zelo namnožijo.
Zdaj se v milijonih...
izležejo v odrasla bitja.
So bogat in obilen vir beljakovin za vse obiskovalce jezera.
Pectinodoni so še posebej inteligentni dinozavri.
Hitro se domislijo najboljšega načina pobiranja muh.
Toda njihovega očeta zanima večji plen.
Pectinodoni niso le inteligentni,
ampak tudi zelo spretni lovci.
Styginette ne opazijo, da se jim približuje.
Uspeh.
Precej obilnejši obrok za družino
in prav tako dober.
Muhe bodo tukaj samo nekaj časa.
Družina dinozavrov bo hrano prisiljena iskati drugje.
Dlje na severu
se Skalno gorovje še počasi dviga.
Pri tem ustvarja višje, hladnejše pokrajine,
kjer uspevajo obsežni borovi gozdovi.
S prihodom pomladi med drevesi odmevajo nenavadni klici.
Za enega najbolje oboroženih dinozavrov v S. Ameriki je napočila sezona parjenja.
Triceratops.
Vsako leto se veliko teh velikanov zbere na jasah.
Samice so prišle izbrati partnerja.
Šesttonski samci se spopadajo in razkazujejo svojo moč.
Ta mladi samec je v odlični kondiciji.
Razkazuje spektakularne, meter dolge rogove...
in barviti naglavni greben.
Njegovi rogovi so popolni.
Bitka jih še ni poškodovala.
Samica
pa si odsotnost poškodb lahko razlaga kot morebitno odločilno šibkost.
Pomanjkanje izkušenj.
Taka zbiranja so v življenju triceratopsov ključni dogodki.
Odrasli imajo v tem času največ možnosti, da postanejo starši.
Tukaj pa niso samo mladi nadobudneži.
Tridesetletni samec, ki tehta več kot deset ton.
Če ima česa v izobilju,
so to desetletja prask in odrgnin.
Star je,
a še vedno dovolj močen, da izzove še tako močnega mlajšega tekmeca.
Na kocki je veliko
in nobeden noče popustiti.
Veteran ima prednost štirih ton...
...in je vešč bojevanja.
Mladčevi rogovi niso več popolni.
Borbene veščine starega bika
so to samico očitno navdušile.
Za poraženca je paritvene sezone konec.
Njegove nove bojne rane pa bodo morda pritegnile samico naslednjič,
ko se bo čreda tukaj spet zbrala za parjenje.
Rastlinojedim dinozavrom, kot je triceratops,
prostrani gozdovi, ki pokrivajo večji del Severne Amerike, ponujajo obilje hrane
vse leto.
Tistim, ki živijo na mrzlem severu Amerike,
pa je hrana precej težje dostopna.
Tukaj, znotraj polarnega kroga,
tri mesece v letu sonce komajda kdaj vzide.
Ko se po dolgi zimi končno vrne toplota...
pernati ornitomimi to hitro izkoristijo.
Ti hitronogi popotniki so eni najhitrejših tekačev med dinozavri.
V iskanju sveže vegetacije so sposobni premagati velike razdalje.
Tako hitri so, da jih plenilci težko ujamejo.
Po hudi zimi
mora samica nanukzavra kmalu ujeti plen.
Je manjši sorodnik tiranozavra, vendar okretnejši in predvsem hitrejši.
Skriti se je nemogoče, zato je nepričakovan napad nemogoč.
Namesto tega se odloči ustvariti paniko.
Izbrati mora eno tarčo...
in se je držati.
Zmožnost naglega pospeševanja ornitomimom pomaga pobegniti.
Vsak neuspel lov jo stane dragocene energije...
in bliže je stradanju.
Pomlad je,
toda tako daleč na severu hladni vetrovi hitro povzročijo padec temperatur.
Snežni metež in skalnata vzpetina bi nanukzavru lahko dala drugo priložnost.
Zdaj jo je težje opaziti.
Centimeter za centimeter je bliže uspehu.
Izbrala je tarčo.
Ta plen ni samo zanjo.
Mama je.
Sveže meso za njene mladiče.
Morda prvo po več tednih.
Če hoče, da mladiči rastejo,
bo morala današnji ulov še velikokrat ponoviti.
Dokler ne bodo mladiči dovolj stari, da se ji pridružijo na lovu
in na koncu poskrbijo zase.
Tukaj, v tem oddaljenem in morda najzahtevnejšem pasu
severnoameriške celine,
pred 66 milijoni let.
ZAKAJ JE IMEL TRICERATOPS GREBEN?
To je ena najbolj veličastnih lobanj našega prazgodovinskega planeta.
Pripada rastlinojedemu dinozavru, triceratopsu.
Tega dinozavra takoj prepoznamo
zaradi ogromnega grebena na zadnjem delu glave.
Toda 140 let po najdbi prvega fosila
se znanstveniki še vedno sprašujejo,
čemu je služil.
To so ogromne strukture z veliko kosti in tkiva,
pa tudi mišic, ki so te strukture držale pokonci.
Vse to pomeni, da je bil ta del telesa pomemben
za življenje te živali.
Kako?
Dokazi o poškodbah na fosilih triceratopsa kažejo,
da so bili grebeni pomembni za obrambo in boj.
Na lobanji so vidne poškodbe, kjer je bila lobanja poškodovana in zaceljena.
Vidimo tudi, kje je plenilec odlomil del grebena.
To nakazuje, da gre za nekakšno obrambno strukturo.
A zgodba se tu še ne konča.
Druga možnost je, da je bil greben vaba za partnerje.
Pri današnjih živalih vidimo,
da rogovi kažejo na to, kako zdrava je žival
in katera ima dobre možnosti za razmnoževanje.
Samec losa z velikimi rogovi je privlačnejši,
kar je nujno, ko samec doseže spolno zrelost.
Ali enako velja triceratopsov greben?
Če bi bil le za obrambo, bi pričakovali, da bo enako velik
tako pri mladih kot odraslih, vendar ni.
Pri mladih je veliko manjši
in se v zelo veliko strukturo razvije šele veliko kasneje.
RAZVOJ TRICERATOPSOVE LOBANJE
To pa ni edini dokaz,
da je namenjen parjenju.
Površina grebena je zelo nabrazdana.
V brazdah so bili bržkone živci in krvne žile,
ki so oskrbovali kožo, ki je rasla preko grebena.
Verjetno je bil žive barve,
da ga je žival lahko razkazovala potencialnim partnerjem.
Znanstveniki menijo,
da je bila triceratopsova najbolj znana značilnost večnamenska.
Zelo uporabna za napad in obrambo...
pa tudi idealna vaba za partnerja.
Za prijatelja ali sovražnika je bil to osupljiv prizor.
Prevedla Lidija P. Černi