Dinosaurene hersket på planeten vår
i over 150 millioner år.
De levde nærmest overalt på vår klode,
og de kom i alle tenkelige former og størrelser.
Enkelte var virkelig usedvanlige.
Vi vet nå at T. rex var en god svømmer.
At Velociraptor var en smart, fjærkledd jeger.
Og at enkelte dinosaurer hadde en veldig merkelig atferd.
Men vi oppdager nye ting nesten hver dag
som forteller oss mer om livet på planeten for 66 millioner år siden.
Denne gangen på Prehistoric Planet
skal vi få se nye dyr...
...og få ny innsikt i hvordan de finner seg maker...
...utfordringene de møter når de skal oppfostre unge...
...og de kolossale kampene.
Vi reiser til en tid da naturen ga en utrolig oppvisning.
Dette er Prehistoric Planet 2.
Dette er kysten til et stort innlandshav som nærmest deler Nord-Amerika i to.
Her i sør, når det blir lavvann,
trekkes kjempene mot stranden.
Alamosaurus er 30 meter lang og veier nesten 80 tonn.
Den er den største dinosauren på dette kontinentet.
Så stor at ingen jakter på den.
Enkelte kan bli svært gamle.
Denne hannen er rundt 70 år gammel.
Mange i flokken stammer antakelig fra ham.
Men nå nærmer livet seg slutten.
Hans gigantiske kropp har begynt å svikte.
Det er ikke sikkert han vil overleve natten.
Det er morgen.
Og disse troodontidene har fått ferten av noe.
De er raske til å undersøke noe nytt...
...særlig om det kan spises.
Men de klarer ikke bite gjennom en hud som er 8 cm tykk.
Frustrerende.
Tyrannosaurus rex...
...er Nord-Amerikas dominerende rovdyr.
Med 15 cm lange tenner,
er ikke den tykke huden til en Alamosaurus noe problem.
En T. rex kan kanskje holde troodontider unna,
men et så stort kadaver tiltrekker seg større konkurrenter.
Quetzalcoatlus, en stor flygeøgle.
En av få skapninger som vil utfordre en voksen T. rex.
Ett hakk med det 180 cm lange nebbet kan koste en T. rex et øye.
Men han har visst ikke tenkt å trekke seg.
Men når enda en Quetzalcoatlus ankommer...
...endres oddsen.
To nebb er mer dødelig enn ett.
Det er nå for farlig for en T. rex.
Enkelte kamper er ikke verdt risikoen.
De flygende kjempene har vunnet foreløpig.
De spiser så fort de kan.
Men T. rex vil snart komme tilbake for å kreve sin rett,
så snart de flygende rivalene er borte.
I sjøen rundt Nord-Amerika er det andre store rovdyr.
Men de har ingen rivaler.
Mosasaurer.
De ser kanskje ut som store haier, men er egentlig en slags havøgle.
Størrelsen, den høye farten og kraftige kjever betyr
at svært få skapninger i havet er trygge blant disse jegerne.
I Mexicogolfen leter denne Globidens-mosasauren
etter et visst byttedyr.
Ammonitten Sphenodiscus.
Hvert år kommer store stimer med hunner opp fra dypet for å bevege seg mot kysten.
De har nettopp paret seg, og hver av dem bærer nå på hundrevis av befruktede egg.
Eggene må legges på grunnen.
Og det er der mosasauren venter.
Men ammonittene er også jegere.
Kombinasjonen av en strømlinjeformet kropp og en kraftig sifon
lar dem skyte seg raskt gjennom vannet.
Men det kan også mosasauren.
Globidens har brede, runde tenner som enkelt knuser ammonittens skall
og slipper ut luften som gjør at de flyter.
Uten den vil de synke hjelpeløst til bunns.
Før ammonittene kan rømme, skader mosasauren så mange den kan.
Endelig kan den spise.
Globidens har kanskje drept flere dusin...
...men det har ingen stor innvirkning på det totale antallet av ammonitter.
Mesteparten av stimen har overlevd og kan fortsette reisen mot yngleplassen.
Det er mange revner og sprekker i den steinete havgrunnen,
perfekte steder til å plassere ammonittenes dyrebare eggsekk.
Så forlater hunnene dem.
Men trygt bevart i en undervannsbarnehage
vil eggene kunne produsere neste generasjon.
Disse havene er fulle av liv.
Men på land, bare noen hundre kilometer unna, er det ødemark.
Her er mektige krefter dypt i jordens indre i ferd med å skape Rocky Mountains.
De store forandringene i landskapet har separert innsjøen fra elvene.
Vannet har fordampet i den sterke vinden og sommersolen.
Mineralene som blir liggende igjen har nådd et giftig nivå.
Dette vannet er simpelthen for giftig å drikke for de fleste.
Allikevel kommer det hvert år alle slags dyr.
Flokker med Styginetta,
en primitiv slektning av ender, stopper her på reisen.
Og de er ikke alene.
Det er dinosaurer her også.
En Pectinodon-familie. De har fjær, men kan ikke fly.
De har blitt ført hit av faren sin.
Både dinosaurene og Styginetta trekkes hit
av en merkelig årlig bonus.
Fluer.
Larvene til disse insektene kan filtrere ut de giftige saltene i innsjøen
og trives i enorme mengder.
Nå klekkes de til voksne...
Flere millioner.
De er en god proteinkilde for alle innsjøens besøkende.
Pectinodon er usedvanlig intelligente dinosaurer.
De lærer raskt den beste måten å fange fluene på.
Men faren har funnet et enda større bytte.
Pectinodon er ikke bare intelligent, men også en god jeger.
Styginetta har ikke lagt merke til ham ennå.
Suksess.
Et mer solid måltid for familien,
og godt er det.
Fluene blir her bare en kort stund.
Så må dinosaurfamilien finne mat et annet sted.
Lenger nord reiser Rocky Mountains seg sakte.
Mens den gjør det, skapes et høyere og kjøligere landskap
hvor store furuskoger vokser til.
Når våren kommer, kan man høre merkelige kall blant trærne.
Det er paringssesong for en av Nord-Amerikas best pansrede dinosaurer.
Triceratops.
Hvert år samles disse kjempene i rydningene i skogen.
Hunnene har kommet for å velge en make.
Hannene på seks tonn slåss og viser sin styrke.
Denne ungen hannen ser ut til å være i god form.
Han viser fram sine meterlange horn...
...og sin fargerike beinkam.
Hornene ser perfekte ut. De er ennå ikke skadet i kamp.
Men for hunnene
kan mangelen på arr være et tegn på en eventuell svakhet.
En mangel på erfaring.
Disse samlingene er viktige hendelser i en Triceratops' liv.
De gir de voksne den beste sjansen til å bli foreldre.
Og unge håpefulle er ikke de eneste som er her.
En 30 år gammel hann som veier mer enn ti tonn.
Om det er noe han har nok av, så er det mange tiår med naturlig slitasje.
Han er kanskje gammel, men sterk nok til å utfordre en ung og frisk rival.
Risikoen er stor...
...men ingen av dem vil trekke seg.
Veteranen har et overtak på fire tonn...
...og ferdigheter nok.
Den unge hannens horn er ikke lenger perfekt.
Den gamle oksens dyktighet ser ut til å ha imponert denne hunnen.
Paringssesongen er over for taperen.
Men de nye skadene kan være nok til å tiltrekke seg en hunn
neste gang flokken samler seg her for å pare seg.
For planteetende dinosaurer som Triceratops,
kan de store skogene som dekker det meste av Nord-Amerika tilby nok mat
hele året.
Men for dem som bor i den kalde nordlige delen av Amerika,
er det vanskeligere å finne mat.
Nord for polarsirkelen ser man knapt solen tre måneder i året.
Endelig kommer varmen tilbake etter en lang vinter...
...noe de fjærkledde Ornithomimus raskt drar nytte av.
Disse rappfotede vandrerne er blant de raskeste av alle dinosaurer.
De kan legge bak seg store avstander mens de leter etter fersk vegetasjon.
De er så raske at det er vanskelig for rovdyr å fange dem.
Etter en tøff vinter trenger denne Nanuqsaurus-hunnen snart et bytte.
Hun er en mindre slektning av T. rex, men er smidig og svært rask.
Det er ingen steder å gjemme seg, så det blir ingen overraskelsesangrep.
Hun vil istedenfor spre panikk.
Hun må velge seg ut ett bytte...
...og holde seg til det.
Ornithomimus' fart gir den et overtak.
I hver mislykket jakt går det med dyrebar energi...
...som fører henne nærmere sultegrensen.
Det er vår, men her i nord får frysende vind temperaturen til å falle raskt.
Snøfiller og en steinete blotning kan gi Nanuqsaurus en sjanse til.
Det er vanskeligere å se henne nå.
Hver centimeter fører henne nærmere suksess.
Hun velger sitt mål.
Men byttet er ikke bare til henne.
Hun er mor.
Ferskt kjøtt til ungene.
Kanskje for første gang på flere uker.
Om ungene skal vokse opp,
må hun gjenta dagens suksess igjen og igjen.
Helt til ungene er gamle nok til å være med på jakten,
og til slutt ta vare på seg selv.
Her i denne ødemarken, kanskje det mest utfordrende grenselandet
på det nord-amerikanske kontinentet, for 66 millioner år siden.
HVORFOR HADDE TRICERATOPS BEINKAM?
Dette er en av de mest dramatiske hodeskallene fra vår forhistoriske planet.
Den tilhørte en planteetende dinosaur som het Triceratops.
Dinosauren er lett gjenkjennelig
ved den store kammen den har bak hodet.
Men 140 år etter at det første fossilet ble funnet, spør forskere fremdeles:
"Hva var hodekammen til?"
Den var stor, en enorm investering i bein og vev,
men også i muskler for å holde kammen oppe.
All den investeringen må bety at dette var viktig for dyrets levemåte.
Men hvordan?
Spor etter skader på Triceratops-fossiler antyder
at kammen var viktig både i forsvar og kamp.
Vi kan se skader på hodeskallen
som har grodd igjen.
Vi kan også se hvor rovdyr har tatt en bit av kammen.
Det kan bety at vi ser på en kroppsdel til forsvar.
Men historien ender ikke der.
En annen mulighet er at kammen ble brukt til å tiltrekke seg maker.
Vi ser det hos nålevende dyr, hvor f.eks. horn viser hvor friske de er
og hvem som er en god kandidat for å produsere mange unger.
Det å ha stort gevir gjør elgen mer attraktiv,
som er viktig når den oppnår seksuell modenhet.
Kan det samme gjelde Triceratops' kam?
Om den bare var til kamp, ville vi forvente å se den utvikle seg
både hos ungdyr og voksne, men det skjer ikke.
De er mye mindre hos unge dyr,
og har ikke utviklet seg før dyrene er mye eldre.
HODESKALLEUTVIKLING HOS TRICERATOPS
Det er ikke eneste bevis på at de ble brukt i paringsøyemed.
Overflaten på rysjene har grove riller.
Disse rillene var nok fylt av nerver og blodårer
som gikk til huden som vokste over rysjene.
De kan ha vært fargerike, en måte for dyret å vise seg fram for makene.
Forskere tror nå
at Triceratops' velkjente særpreg hadde flere anvendelser.
Veldig nyttig til angrep og forsvar...
...men også ideell for å tiltrekke seg en make.
Det ville vært et fryktinngytende syn for enhver.
Tekst: Tina Shortland