Dinosaurerne regerede planeten i over 150 millioner år.
De beboede stort set alle steder på Jorden
og fandtes i næsten alle tænkelige former og størrelser.
Nogle var i sandhed ekstraordinære.
Vi ved nu, at T. rex var en dygtig svømmer,
at Velociraptor var en udspekuleret, fjerklædt jæger,
og at nogle dinosaurer havde en højst besynderlig adfærd.
Men nye opdagelser gøres næsten hver eneste dag,
som fortæller os mere om livet her på planeten for 66 millioner år siden.
Denne gang i Prehistoric Planet
viser vi nye dyr...
...og ny indsigt i deres kamp for at finde en mage...
...udfordringerne ved at passe på en familie...
...og deres kolossale kampe.
Rejs med tilbage til en tid, hvor naturen viste sig fra sin flotteste side.
Her er Prehistoric Planet 2.
Havet.
Det største habitat på den forhistoriske planet.
Her levede et af de største rovdyr, der nogensinde har fandtes.
En kæmpe mosasaur.
Men ikke alle mosasaurer er glubske, 15 meter lange uhyrer.
Skjult i revet er en Phosphorosaurus.
Hun er også en mosasaur.
En af de mindste, under tre meter lang.
Hun tilbringer dagens lyse timer i skjul for farer.
Men et par gange i timen må hun suse op til overfladen for at trække luft.
Som alle af hendes slags trækker hun vejret med lunger.
Hun er lille ved siden af de største mosasaurer.
Men hun er også et dødsensfarligt rovdyr.
Og hun gemmer sig ikke altid i skyggerne.
Når det rette tidspunkt byder sig, bliver hun jæger.
Og det tidspunkt er, når solen går ned.
Når mørket falder på, forvandler hendes undervandsverden sig.
Nu begynder milliarder at skabninger at stige op fra dybet
for at søge føde nær overfladen.
Det største massetræk i verden finder sted i mørke
og kan kun ses med særlige kameraer med nattesyn.
De mest spektakulære af disse nattegæster er en type prikfisk.
Deres blege, uhyggelige lys skabes af en kemisk reaktion inde i kroppen.
Et glimt af denne morild kan bruges til at forvirre rovdyrene.
Og når man ser dem nedefra, gør lyset, at de falder i med
og skjuler sig mod havets måneoplyste overflade.
Men de kan ikke gemme sig for Phosphorosaurus.
I forhold til sin størrelse har hun de største øjne af nogen mosasaur,
så hun kan gennemskue illusionen og udvælge sit bytte.
Når dagen gryr, er stimerne igen sunket ned i dybet.
Og Phosphorosaurus må også tilbage til sit skjulested.
De største mosasaurer er igen på rov.
Hun må vente til aften, før det igen er sikkert at jage.
Om dagen giver det forhistoriske hav muligheder
for en meget anderledes slags jæger.
I Nordamerikas varme, lave vand
er mængden af fisk næsten lige så stor som de natlige prikfiskstimer.
Og de er en magnet for den næsten to meter lange Hesperornis.
Hesperornis kan godt nok ikke flyve, men den har tilpasset sig livet i havet.
Store, stærke fødder driver den frem med stor adræthed.
De uheldige fisk kan ikke slippe væk,
når de først er fanget af dens næb med de sylespidse tænder.
Hesperornis har ikke stimen for sig selv ret længe.
Xiphactinus, også kaldet X-fisk.
Udsigten til mad tiltrækker hurtigt et stort antal af dem.
De er over fem meter lange og nogle af de største og hurtigste fisk i havet.
Med sin enorme mund kan Xiphactinus skovle flere fisk op på én gang,
og det sker, at den sluger byttedyr halvt så store som den selv.
Først er der rigeligt til alle.
Men når det tynder ud i fiskene, vender X-fisken sig mod andre ofre.
Rovdyr bliver nu selv byttedyr.
Hesperornis har kun én mulighed: at svømme for livet.
Xiphactinus er hurtigere.
Hesperornis er mere adræt.
Men i en X-fisks øjne står alt på menuen.
Selv en af deres egne.
På få minutter er buffeten næsten væk.
Rovdyrene drager videre.
Farerne i havet kommer ikke kun fra dødbringende jægere.
De kan også komme fra havet selv.
Her omkring øerne i det forhistoriske Europa
er det tidevandets kraft, som skaber udfordringer.
Især for de allermindste skabninger.
Det her er ammonitæg.
Mange tusind af dem.
De er blevet skyllet ind mod kysten...
...i klippepytter.
Her får de chancen for at udvikle sig uden fare.
Æggene er bittesmå, en brøkdel af en centimeter hver.
Ungerne indeni skal nu bryde ud.
De bevæger sig med jetdrift.
Men at lære den nye svømmeteknik er ikke nemt.
Indtil nu har disse pytter fungeret som yngledamme.
Men når tidevandet trækker sig tilbage, bliver de afskåret.
Andre kan slippe væk.
Men for de hjælpeløse ammonitter
kan yngledammen hurtigt blive en dødsfælde.
Under middagssolen begynder vandet i pytterne at fordampe.
Hvis de tørrer helt ud, dør de alle sammen.
Men alt er ikke tabt.
Ammonitunger kan noget bemærkelsesværdigt.
Hver af dem forsøger at komme væk, hvilket tvinger dem sammen.
Ved fælles hjælp kan de bevæge sig som en enhed.
Hver enkelt bæres fremad på denne lille bølge
og skubbes over stenene af dem bagved.
Til sidst når de ud på dybere vand.
Nu venter de på, at tidevandet stiger.
Men ikke alle slipper væk.
Utallige strander på kysten.
De bliver mad for ådselædere som disse små Pyroraptorer.
Resten bæres mange kilometer fra land af de stærke strømme.
Selv helt herud i selve hjertet af Stillehavet.
Disse enorme atoller og lagunerne i midten af dem
er den eneste beskyttelse i flere tusind kilometers omkreds.
På dette sjældne sted søger Tuarangisaurus, en slags elasmosaur, ly.
Men uden for dette lave vand er det en anden historie.
Hver dag må elasmosaurerne vove sig ud på det dybe vand.
Slugter i atollernes vægge fører ud, hvor der er masser af føde.
Dette dybe vand lokker ikke kun de sultne elasmosaurer til,
men også de rovdyr, der jager dem.
De største i havet.
Femten meter lange Mosasaurus.
Næringsstoffer, der stiger op fra havbunden, give rigelige mængder fisk.
Strømlinede kroppe og fire stærke svømmefødder
giver elasmosaurerne stor manøvredygtighed.
Men deres daglige togter efter føde gør dem forudsigelige
for en intelligent og tålmodig jæger.
Mosasaurus lægger sig i baghold.
Dette enorme dyr bruger sin lange hale til at accelerere med imponerende fart.
Denne gang uden held.
De fleste jagter slår faktisk fejl.
Men her lever så mange elasmosaurer,
at der ikke går lang tid, før en ny mulighed opstår.
Camoufleret mod den mørke bund kan mosasauren nærme sig uset.
Den venter på et ungt og uerfarent dyr.
Det ideelle offer.
Mosasaurus kan angribe sit bytte med så stor kraft,
at slaget alene kan dræbe det.
Det går så stærkt, at elasmosauren formentlig slet ikke opdagede noget.
Livet i havet kan være farligt, ikke kun på grund af kæmperne.
Ud af de ammonitunger, som slap ud af klippepytterne,
har under en procent overlevet flere måneder til havs.
Men disse få har været særligt heldige.
Havstrømmene har ført dem til et ideelt levested.
Havgræsbede ud for Europas kyst.
Her findes stimer af ammonitter i overraskende forskellige størrelser...
...og former.
Denne mærkelige, næsten to meter lange kæmpe er en Baculite,
som finder føde nær havbunden.
Og næsten lige så stor
er en Diplomoceras, der har form som en stor papirclips.
De trives alle her takket være de rigelige mængder føde.
Plankton. Små krebsdyr. Nogle spiser endda fisk.
Disse unger er begyndt at få
den utrolige form, de vil have som færdigudviklede.
Den fremstående spiral identificerer dem som unge Nostoceras.
Her er de voksne Nostoceras.
De foretrækker havbunden på dybere vand.
Ammonitter har levet i de forhistoriske oceaner
i næsten 400 millioner år.
Der findes flere tusind arter.
De er en af de mest succesfulde dyrearter, der nogensinde har levet.
De trives både i varme, tempererede have og i det koldeste vand ved polerne.
For eksempel her i det frosne hav omkring Antarktis.
Efter en vinter i næsten totalt mørke begynder den lave sol at smelte isen.
Det giver igen adgang til en kæmpestor sommergæst.
Morturneria, en mærkelig type elasmosaur.
De er varmblodede med et tykt lag spæk, der holder på kropsvarmen.
De er et af verdens mest hemmelighedsfulde og sky dyr.
Denne flok er rejst over 3.000 kilometer fra Sydamerika...
...og ankommer lige til foråret.
Det er første gang, årets unger møder havis.
Det kan være farligt for et reptil, der skal have luft.
De kan kun trække vejret, hvor der er huller i isen.
De voksne må være omhyggelige med at finde dem,
og ungerne må holde sig i nærheden.
Det kolde vand er det perfekte levested for disse kæmpers livret.
Polarmudder fyldt med små skabninger.
Der kan være mange hundrede små dyr på hver kvadratmeter havbund.
Det er en udfordring at adskille det spiselige fra det klistrede mudder.
Men de har en praktisk løsning.
De skovler en mundfuld op og lukker kæberne halvt i,
så der danner sig en stor si, der kan filtrere maden fra.
Det er de eneste dyr, der har udviklet tænder for at kunne æde på den måde.
Morturneria æder her hele sommeren,
indtil vandet igen fryser til i polarvinteren.
I varmere vand møder de andre udfordringer.
Men de mest opfindsomme dyr finder altid en løsning
i de store have på den forhistoriske planet.
HVOR HURTIG VAR EN MOSASAUR?
På landjorden på den forhistoriske planet herskede dinosaurerne.
Men havet var domineret af en meget anderledes gruppe reptiler:
mosasaurerne. Her er kraniet fra en af dem.
Mosasaurer var havgående øgler.
Forestil jer en kæmpestor, svømmende komodovaran på størrelse med en hval.
Spids snude, ru hud, fire finner i stedet for lemmer
og en lang hale, der lignede en hajs hale, men vendt på hovedet.
Det er groft sagt en mosasaur.
Den største var Mosasaurus hoffmanni.
Et rovdyr, der lå i baghold.
Men hvad var hemmelighed bag dens succes?
De kan gå fra at stå helt stille uden at bevæge sig
til en utrolig fart for øjnene af os.
I dag ser vi den evne hos reptiler som krokodiller.
Deres muskler kan give korte udbrud af kolossal styrke.
Mosasaurus, som er et reptil, en øgle, havde formentlig samme muskelevner.
De var også tilpasset på en anden måde,
som øgede overraskelsesmomentet.
En af de svære ting ved svømning er,
at det kræver en særlig dynamik at komme hurtigt af sted.
Det svarer til en sprinter i startblokken.
En af de bedste metoder er at bøje sig, så man får C-form,
og skubbe vandet væk med siden af kroppen.
Fisk i dag bruger samme teknik.
Den kaldes en C-start
og gør, at de kan accelerere fra at stå helt stille til fuld fart på et øjeblik.
Mosasaurer kunne formentlig noget tilsvarende,
men i meget større omfang.
Så hvor hurtigt kunne en kæmpe som Mosasaurus hoffmanni svømme?
For at svare på det udførte holdet bag Prehistoric Planet et enestående studie.
Indtil for nylig havde ingen forsøgt at beregne
den slags præstationsværdier nøjagtigt.
Vores arbejde er det første forsøg på at sætte tal på dyrenes evner.
Og de resultater, vi fik, er ret imponerende.
LÆNGDE
Holdet regnede efter fire gange for at være sikre.
HALELÆNGDE
Alle fire test kom frem til samme konklusion.
Disse dyr kunne skabe en voldsom acceleration.
Denne mosasaur kunne tilbagelægge 75 procent af sin længde
på ét enkelt sekund.
Det betyder, at hvis en mosasaur er 17 meter fra os,
vil den på ét sekund være 75 procent tættere på.
Og på to sekunder har den overhalet os og formentlig ædt os undervejs.
At blive ramt af en Mosasaurus er som at blive ramt af en lastbil.
Alene sammenstødet med dyret, for ikke at tale om det efterfølgende bid,
har dræbt de fleste byttedyr omgående.
Mosasaurer kunne nå op på 50 km/t på kun ét sekund.
Det gør dem formentlig til det bedste havrovdyr nogensinde.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve