Dinosauři vládli naší planetě...
UVÁDÍ DAVID ATTENBOROUGH
...více než 150 milionů let.
Obývali téměř každý kout země
a existovali ve všemožných formách a velikostech.
Někteří z nich byli opravdu pozoruhodní.
Nyní již víme, že tyranosaurus rex byl dobrý plavec.
Že velociraptoři byli mazaní, opeření lovci.
A že někteří dinosauři vykazovali velice bizarní chování.
Ale téměř dennodenně dochází k novým objevům,
které nám toho o životě na této planetě před 66 miliony let prozrazují víc.
Tentokrát v Prehistorické planetě
odhalíme nové živočichy,
nové poznatky o tom, jak si dinosauři hledali partnera,
obtíže, které přináší výchova mladých
a titánské souboje.
Vydejte se s námi na cestu do doby, kdy příroda naplno ukazovala, co v ní je.
Tohle je Prehistorická planeta 2.
PREHISTORICKÁ PLANETA 2
OCEÁNY
Oceán.
Největší biotop prehistorické planety.
A domov jednoho z největších predátorů, co kdy žil.
Obřího mosasaura.
Ne všichni mosasauři jsou ale divoká, patnáctimetrová monstra.
V útesu nachází útočiště phosphorosauři.
I tahle samička patří mezi mosasaury.
Je jedním z nejmenších zástupců druhu a měří pod tři metry.
Den tráví tím, že se schovává před nebezpečím.
Ale jednou dvakrát za hodinu musí vystřelit k hladině a nadechnout se.
Dýchá totiž vzduch jako všichni zástupci jejího druhu.
Oproti největším mosasaurům je malinká.
Ale i ona je hrozivým predátorem.
A neschovává se pořád.
Ve správný čas se z ní stává lovkyně.
A ten čas nastává po západu slunce.
S nástupem tmy se podvodní svět změní.
Z hlubin se nyní začnou vynořovat miliardy živočichů,
aby u hladiny sehnali potravu.
K největší hromadné migraci na zemi dochází v téměř naprosté tmě
a může být vidět jen za pomoci speciálních kamer s nočním viděním.
Nejúžasnějšími návštěvníky je jeden druh hlubinovek.
Jejich slabé, tajuplné světlo je výsledkem chemické reakce, která v nich probíhá.
Tyto bioluminiscenční záblesky využívají k matení predátorů.
A při pohledu zespod jim záře umožňuje splynout
s měsícem osvícenou hladinou, čímž se schovají.
Ale před phosphorosaury se neschovají.
Tato samice má v poměru k tělu největší oči ze všech mosasaurů.
Dokáže tuhle iluzi prokouknout a rozpoznat svoji kořist.
Po rozednění jsou migrující hejna opět zpátky v hlubinách.
I samice phosphorosaura se musí vrátit do své denní skrýše.
Největší mosasauři jsou opět na lovu.
A než zase bude bezpečné lovit, samice bude muset počkat do setmění.
Ve dne prehistorický oceán poskytuje příležitosti i pro zcela jiné lovce.
V teplých, mělkých mořích Severní Ameriky
se množství ryb téměř dokáže vyrovnat hejnu nočních hlubinovek.
A jsou magnetem pro téměř dvoumetrové hesperornise.
Hesperornisové neumějí létat, ale jsou skvěle přizpůsobeni k životu ve vodě.
Veliké, silné nohy jim poskytují značnou mrštnost.
Nebohé ryby nemají šanci uniknout.
Hesperornisové je totiž chytí mezi zuby, které jsou ostré jako jehly.
Hesperornisové však tohle hejno sami pro sebe nemají na dlouho.
Tohle jsou ryby rodu Xiphactinus, známé také jako „x-fish“.
Vidina potravy jich sem přilákala veliké množství.
Měří přes pět metrů, což z nich činí jedny z největších a nejrychlejších ryb.
Xiphactinové mají obří ústa, jimiž dokážou nabrat několik ryb najednou,
a víme i o případech, kdy spolkly kořist o polovině vlastní velikosti.
Na začátku je dost potravy pro všechny.
Ale čím je ryb méně, tím se xiphactinové musejí zaměřit na něco jiného.
Z predátorů se brzy stane kořist.
Hesperornisové mají jen jedinou možnost. Plavat jako o život.
Xiphactinové jsou rychlejší.
Hesperornisové mrštnější.
Xiphactinové však mají na jídelníčku naprosto cokoliv.
I vlastní druh.
Během pár minut je téměř po hostině.
A predátoři se přesouvají jinam.
Nebezpečí oceánů nepředstavují vždy jen smrtonosní lovci.
Hrozbu může představovat i samotný oceán.
Zde kolem ostrovů prehistorické Evropy
vytváří obtížné podmínky k životu příliv a odliv.
Hlavně pro nejmenší tvorečky.
Tohle jsou vejce amonitů.
Tisíce.
Příliv je zanesl k pobřeží.
Do jezírek.
Tady mají šanci se vyvinout a nebýt přitom v nebezpečí.
Vejce jsou malinkatá, měří jen pár milimetrů.
Teď nastal čas, aby se mláďata dostala ven.
Používají takzvaný reaktivní pohyb.
Osvojit si nové plavecké schopnosti ale není hračka.
Tato jezírka doposud sloužila jako líheň.
Jakmile ale nastane odliv, jezírka budou odříznutá.
Někteří dokážou uniknout.
Bezmocným amonitům se však z jejich líhně může rychle stát smrtící past.
Za poledního slunce se voda z jezírka začíná rychle vypařovat.
Pokud celé vyschne, všichni zemřou.
Ale naděje umírá poslední.
Mláďata amonitů dokážou něco obdivuhodného.
O osvobození se snaží každé z nich, což je semkne dohromady.
Společnými silami se v podstatě pohybují jako jeden živočich.
Na téhle živé vlně se veze každý jedinec.
Ti vzadu tlačí po holé skále ty vpředu.
Dokud nakonec neuniknou do hlubší vody.
Teď opět počkají na příliv.
Nedokážou ale uniknout všichni.
Nespočet jich uvízne na suchu.
Budou potravou pro mrchožrouty, jako jsou tihle malí pyroraptoři.
Ostatní amonity zanesou silné proudy mnoho kilometrů od pevniny.
Dokonce až do samotného srdce Tichého oceánu.
Tyto ohromné atoly s lagunami v jejich středu
poskytují v okolí tisíců kilometrů jediný úkryt.
Toto unikátní místo je pro tuarangisaury, druh elasmosaurů, bezpečným přístavem.
Za mělčinami je však situace zcela jiná.
Elasmosauři se musejí den co den vydávat do hlubších vod.
Kaňony na okrajích atolu vedou z mělčin do bohatého naleziště potravy.
Tyto hlubiny lákají nejen hladové elasmosaury,
ale i predátory, kteří je loví.
Jsou to největší oceánští tvorové.
Patnáctimetroví mosasauři.
Živiny, které stoupají z oceánského dna, zajišťují, že zde bude spousta ryb.
Díky proudnicovému tělu a čtyřem silným ploutvím
jsou elasmosauři velice mrštní.
Kvůli jejich pravidelným výletům za potravou jsou však předvídatelní.
A to pro inteligentní a trpělivé lovce.
Mosasauři jsou číhající dravci.
Tento gigantický živočich dokáže pomocí obrovského ocasu neskutečně zrychlit.
Tentokrát měl smůlu.
Většina lovů skončí neúspěchem.
Ale elasmosaurů tu žije tolik,
že nebude trvat dlouho, než se naskytne další příležitost.
Mosasauři splývají s tmavým dnem kaňonu a můžou se ke kořisti nenápadně přiblížit.
Čekají na mladého, nezkušeného jedince.
Na ideální oběť.
Mosasauři dokážou udeřit kořist takovou silou,
že oběť zabijí jen samotným nárazem.
Je to tak bleskový útok, že ho elasmosaurus téměř jistě nečekal.
Život v oceánu může být nebezpečný nejen kvůli zdejším obrům.
Z mláďat amonitů, která se dostala z jezírek,
přežilo za několik měsíců na moři pouze jedno ze sta.
Těchto pár mělo obzvlášť veliké štěstí.
Oceánské proudy je totiž zanesly na ideální místo pro život.
Na dno u pobřeží Evropy s výskytem mořských řas.
Zde se hejna amonitů vyskytují v překvapivé škále velikostí
a tvarů.
Tento podivný, téměř dvoumetrový gigant, je rodu Baculites
a živí se poblíž mořského dna.
A téměř stejně velicí
jsou zástupci rodu Diplomoceras, kteří mají tvar obří kancelářské sponky.
Daří se jim tady díky potravě, která se tu vyskytuje v hojném množství.
Je tu plankton. Malí korýši. Někteří z nich žerou i ryby.
Tato mláďata začínají získávat
nezvyklý tvar, který budou jako dospělí mít.
Vydutá spirála je řadí mezi mláďata druhu Nostoceras.
Tohle jsou dospělí amoniti rodu Nostoceras.
Upřednostňují dno hlubších vod.
Amonitům se v těchto prehistorických oceánech
dařilo téměř 400 milionů let.
Existovalo jich tisíce druhů.
Je to jeden z nejúspěšnějších řádů živočichů, co kdy existovali.
Prosperovali v teplých, mírných mořích i v nejchladnějších vodách u pólů.
Jako třeba zde, v zamrzlém moři kolem Antarktidy.
Po zimě v téměř naprosté tmě začíná slunce nad horizontem rozehřívat led,
čímž ho opět zpřístupní jednomu obrovskému sezónnímu návštěvníkovi.
Tohle jsou morturnerie, podivný druh elasmosaura.
Jsou teplokrevné
a mají silnou vrstvu tuku, která v jejich těle drží teplo.
Jsou to jedni z nejvíce plachých živočichů.
Tato skupinka uplula z Jižní Ameriky přes 3 200 kilometrů...
aby stihla zdejší příchod jara.
Letos to bude poprvé, co se tahle mláďata setkají s ledem.
Pro plazy, co dýchají vzduch, to může být nebezpečné.
Můžou se nadechnout jen v místech, kde je v ledu díra.
Dospělí musejí plout pomalu, aby tyto díry našli.
A mláďata se musí držet blízko nich.
Tyhle chladné vody jsou vynikajícím biotopem pro potravu těchto obrů.
Polární bahno plné malých živočichů.
Na každých 30 centimetrech čtverečních zde můžou být stovky malých tvorů.
Oddělit to, co je jedlé, od lepivého bahna, je problém.
Mají však rafinované řešení.
Naberou plná ústa bahna a přivřou čelist.
Tím vznikne obří síto, které potravu odfiltruje.
Tohle jsou jediní živočichové, kterým se k tomuto účelu vyvinuly zuby.
Mortunerie se tu budou krmit celé léto,
dokud voda vlivem polární zimy zase nezamrzne.
V teplejších vodách budou vystaveni jiným obtížím.
Ale ti nejvíce vynalézaví živočichové si vždycky najdou dobré příležitosti.
A to i v širých oceánech naší prehistorické planety.
PREHISTORICKÁ PLANETA: ODHALENÍ
JAK BYL MOSASAURUS RYCHLÝ?
Pevniny prehistorické planety ovládali dinosauři.
Ale oceánům vládli zcela odlišní plazi, mosasauři.
A tohle je lebka jednoho z nich.
Mosasauři byli plazi uzpůsobení k plavbě.
Byli to takoví obří, plující varani komodští o velikosti velryby.
KALIFORNSKÁ UNIVERZITA
Měli čenich do špičky, drsnou kůži, čtyři ploutve místo běžných končetin
a dlouhý ocas, který vypadal podobně jako ten žraločí, akorát vzhůru nohama.
Takhle mosasaurus vypadal.
Největším byl Mosasaurus hoffmanni.
Na svoji kořist číhali.
Ale v čem tkvělo tajemství jejich úspěchu?
Dokázali se z klidového stavu...
UNIVERZITA JIŽNÍ KALIFORNIE
...v mžiku oka velmi rychle rozpohybovat.
Nyní tuto schopnost vidíme u plazů, jako jsou krokodýli.
Jejich svaly dokážou vyvinout obrovskou výbušnou sílu.
Mosasauři jsou také plazi, takže to jejich svaly nejspíš umožňovaly.
Přizpůsobili se i v jiném ohledu,
aby dokázali zvýšit moment překvapení.
Na plavání je ošemetné to,
že je k rychlému startu potřeba určitý typ dynamičnosti,
abyste mohli odstartovat jako sprinter z bloků.
Jeden z nejlepších způsobů, jak na to, je ohnout se do tvaru písmene C
a pak se odrazit od vody bokem těla.
Současné ryby to využívají.
Říká se tomu C-start
a umožňuje jim to vmžiku zrychlit z klidového stavu do plné rychlosti.
RYCHLOST – ZRYCHLENÍ – ČAS
Mosasauři nejspíš uměli něco velice podobného,
akorát v mnohem větším měřítku.
Jak rychle tedy obr jako Mosasaurus hoffmanni plaval?
Abychom to zjistili, náš tým nechal vypracovat unikátní vědeckou studii.
Donedávna se tyto parametry nikdo nepokoušel určit do detailu.
Naše práce je prvním pokusem o vyčíslení schopností těchto živočichů.
A výsledky, co jsme získali, jsou opravdu úžasné.
DÉLKA TĚLA
Tým vše čtyřikrát přepočítal...
11 TUN 12,8 METRU
...zda je vše správně.
DÉLKA OCASU
Čtyři odlišné pokusy měly stejný výsledek.
Tito živočichové dokázali extrémně zrychlovat.
Tento mosasaurus nejspíš dokázal uplavat 75 % délky svého těla
za pouhou sekundu.
Takže kdyby byl tenhle mosasaurus 17 metrů od vás,
za jednu sekundu by byl o 75 % blíž.
A v druhé vteřině by byl za vámi a nejspíš by vás po cestě sežral.
Kdyby do vás narazil mosasaurus,
bylo by to jako náraz velikého kamionu.
Už samotný náraz toho zvířete, a to nemluvím o následném kousnutí,
by téměř jakoukoliv kořist ihned zabil.
Mosasauři dosahovali rychlosti až 48 km/h během jedné sekundy.
To z nich činí nejspíš nejlepší vrcholné oceánské predátory všech dob.
Překlad titulků: Karel Himmer