Динозаврите са господствали...
ДЕЙВИД АТЪНБЪРО
...в продължение на над 150 милиона години.
Обитавали са почти всеки край на света
и са имали всевъзможни форми и размери.
Някои са били наистина необикновени.
Сега знаем, че тиранозавърът рекс е бил добър плувец.
Велоцирапторите са били хитри пернати ловци.
А някои динозаври са имали чудновато поведение.
Но почти всеки ден се правят нови открития,
които разкриват повече за живота на Земята преди 66 милиона години.
Този път ще видим нови животни
и ще научим нови неща за любовния им живот,
трудностите при отглеждането на потомство
и титаничните им битки.
Ще ви пренесем в ерата, когато природата е изнасяла най-зрелищния си спектакъл.
Планетата ни по времето на динозаврите.
ОКЕАНИТЕ
Океанът.
Най-голямото местообитание на праисторическата ни планета.
Домът на един от най-големите хищници, живели някога.
Гигантски мозазавър.
Но не всички мозазаври са чудовища, дълги 15 метра.
Този риф е приютил фосфорозавър.
Тази женска също е мозазавър.
Един от най-малките видове - няма три метра дължина.
Денем тя се крие от опасностите.
Но веднъж-дваж на всеки час трябва бързо да изплува за глътка въздух.
Като всички мозазаври и тя диша въздух.
В сравнение с най-големите е джудже.
Но и тя е смъртоносен хищник.
И невинаги се крие.
Когато моментът е подходящ, тя се превръща в ловец.
Този момент настъпва след залез слънце.
Когато се стъмни, подводният й свят се преобразява.
Сега милиарди животни започват да изплуват от дълбините,
за да се хранят до повърхността.
Най-масовата миграция на Земята се случва в почти пълен мрак
и може да се види само със специални инфрачервени камери.
Най-зрелищните участници в нощната сбирка са вид светещи риби.
Слабата им призрачна светлина се излъчва в резултат на химична реакция в телата им.
Тази биолуминесценция може да се използва за объркване на хищниците.
А гледана отдолу, светлината им избледнява на фона
на осветената от Луната повърхност и те стават невидими.
Но не могат да се скрият от женския фосфорозавър.
За размерите си тя има най-големите очи при мозазаврите,
което й помага да различи плячката въпреки илюзията.
Когато се зазори, мигриращият пасаж отново се спуска в дълбините.
Фосфорозавърът също трябва да се върне в дневното си скривалище.
Най-големите мозазаври отново се връщат да дебнат плячка.
Женската ще чака да се стъмни, за да излезе пак на лов.
Денем праисторическият океан предлага възможности
за един много различен хищник.
В топлите плитки морета на Северна Америка
излиза почти толкова риба, колкото в пасажа с нощните светещи риби.
Тя привлича почти двуметров хесперорнис.
Той не може да лети, но се е приспособил към живота в океана.
Огромни и силни крака го изстрелват пъргаво напред.
Клетата риба не може да избяга,
щом попадне в клюна му, въоръжен с остри като игли зъби.
Не след дълго пасажът привлича и други хищници.
Ксифактини, наречени още риби Х.
Храната скоро привлича огромен брой от този вид.
Дълги са над пет метра и са сред най-големите и бързи риби в океана.
С огромната си уста ксифактинът налапва няколко риби наведнъж.
Може да погълне плячка на половината на него, и то цяла.
Отначало има предостатъчно за всички.
Но рибата намалява и ксифактините се насочват към друга плячка.
Хищникът ще стане жертва.
Хесперорнисите имат само едно решение - да се спасяват.
Ксифактинът е по-бърз.
Хесперорнисът е по-пъргав.
Но в очите на ксифактина всичко е храна.
Дори себеподобните.
Пиршеството приключва за минути
и хищниците продължават по пътя си.
Опасността в океана не е само от смъртоносните хищници.
А и от самото море.
Тук, край островите на праисторическата Европа,
силата на приливите и отливите създава затруднения.
Особено за най-дребните същества.
Това са яйца на амонити.
Хиляди са.
Изтласкани са до брега
в локви между скалите.
Тук могат да растат необезпокоявано.
Яйцата са дребни - едва няколко милиметра.
Време е малките да се излюпят.
Те се движат с реактивна струя.
Но не е лесно да се научат да плуват.
Досега са се развивали в тези локви между скалите.
Но с отдръпването на водата те остават изолирани.
Другите животни се измъкват.
Но люпилнята на безпомощните амонити бързо се превръща в смъртоносен капан.
На обедното слънце водата в локвата започва да се изпарява.
Ако напълно пресъхне, те ще измрат.
Но не всичко е загубено.
Малките амонити могат да направят нещо удивително.
Всеки се стреми да се измъкне и така се скупчват.
С общи усилия се придвижват като едно цяло.
Всеки се носи от това малко живо течение,
тласкан върху голата скала от онези зад него.
Накрая всички се озовават в по-дълбоката вода.
Сега чакат прилива.
Но не всички успяват да избягат.
Безброй амонити остават без изход
и ги изяждат мършояди като тези малки пирораптори.
Останалите биват отнесени от теченията на много километри от сушата.
Дори чак дотук, в сърцето на Тихия океан.
Тези огромни атоли и лагуните в средата им
са единственото убежище на хиляди километри.
Това рядко срещано място става убежище за туарангизаврите, вид еласмозавър.
Но извън плитчините е различно.
Всеки ден еласмозаврите трябва да дръзват да влязат в по-дълбоката вода.
Каньони в атола ги отвеждат в богатите на храна места.
Дълбокото привлича не само гладните еласмозаври,
но и хищниците, които ги ловят.
Най-големите в океана.
Дългите 15 метра мозазаври.
Хранителните вещества се вдигат от дъното и изхранват изобилие от риба.
Обтекаемото тяло и четирите силни перки
осигуряват на еласмозаврите голяма маневреност.
Но ежедневните им набези за храна правят ходовете им предвидими
за един умен и търпелив ловец.
Мозазавърът ловува от засада.
Благодарение на огромната си опашка този гигант достига изумителна скорост.
Този път няма късмет.
Повечето опити завършват безуспешно.
Но тук живеят толкова много еласмозаври,
че не след дълго изниква нова възможност.
Скрит на фона на мрачното дъно на каньона, мозазавърът се приближава незабелязано.
Изчаква млад и неопитен екземпляр.
Идеалната жертва.
Мозазаврите нападат с такава сила, че само ударът може да убие плячката.
Нападението е светкавично и еласмозавърът беше хванат неподготвен.
Животът в океана е опасен не само заради гигантите.
От новоизлюпените амонити, напуснали локвите в скалите,
по-малко от 1% са оцелели след няколко месеца в морето.
Но малкото оцелели имат късмет.
Теченията са ги отнесли на идеалното място -
подводни полета с морска трева край брега на Европа.
Тук пасажите от амонити са с изненадващо многообразие от размери
и форми.
Този странен гигант е почти двуметров бакулит,
който се храни близо до морското дъно.
А ето и почти също толкова голям
дипломоцер, който е с формата на гигантски кламер.
Всички процъфтяват тук заради изобилието от храна.
Планктон и дребни ракообразни. А някои ядат и риба.
Тези новоизлюпени амонити вече придобиват
необикновената форма, която ще имат, като пораснат.
Изпъкналата спирала на млади ностоцери.
Тези са възрастни.
Предпочитат морското дъно в по-дълбоки води.
Амонитите процъфтяват в тези праисторически океани
от почти 400 милиона години.
Има хиляди видове.
Те са едни от най-дълго оцелелите групи животни в историята.
Процъфтяват в топлите и умерените морета и дори в най-студените води при полюсите.
Като тук, в замръзналото море около Антарктида.
След почти пълен мрак през зимата ниското слънце започва да топи леда
и отново го прави достъпен за гигантски сезонен посетител.
Мортурнерии, странен вид еласмозаври.
Те са топлокръвни
и имат дебел слой от мазнина, която запазва топлината в тялото им.
Те са едни от най-загадъчните и потайни животни.
Тази група е преплувала около 3200 км от Южна Америка,
за да е тук през пролетта.
Малките, родени тази година, за пръв път ще видят морски лед.
Може да е опасно за влечуго, което диша въздух.
Могат да дишат само през дупките в леда.
Възрастните трябва внимателно да ги търсят,
а малчуганите - да са плътно до тях.
Тези води са идеалното местообитание за любимата храна на този гигант.
Кал, пълна с малки създания.
Може да има стотици дребни животни на всяка педя по морското дъно.
Трудно е да се отдели ядивното от лепкавата кал.
Но те имат хитро решение.
Загребват с уста и не затварят челюстите си докрай,
като по този начин правят гигантско сито, с което пресяват храната.
Това са единствените животни, които имат зъби за такъв начин на хранене.
Мортурнериите ще се хранят тук цялото лято,
докато водата не замръзне отново през полярната зима.
В по-топлите води ги очакват други предизвикателства.
Но най-находчивите животни винаги ще намират възможности
в необятните океани на праисторическата ни планета.
НАУЧНАТА ИСТИНА
БИЛ ЛИ Е БЪРЗ МОЗАЗАВЪРЪТ?
На сушата в праисторически времена са властвали динозаврите.
Но в моретата господари са били група много различни влечуги.
Мозазаврите.
Това е черепът на един от тях.
Мозазаврите са били морски гущери.
Представете си гигантски плуващ комодски варан с размерите на кит.
Д-Р М. ХАБИБ, КАЛИФОРНИЙСКИ УНИВЕРСИТЕТ
Издължена муцуна, груба кожа, четири перки вместо нормални крайници
и дълга опашка, която много приличала на обърната акулска опашка.
Така е изглеждал мозазавърът.
Най-едър е бил хофмановият мозазавър.
Ловувал е от засада. Но каква е била тайната на успеха му?
Могли са да стоят неподвижно...
К. ФОРМОСО, ЮЖНОКАЛИФОРНИЙСКИ УНИВЕРСИТЕТ
...и да изскачат светкавично.
Днес наблюдаваме това умение у влечуги като крокодилите.
Мускулите им позволяват да се изстрелват от водата с невероятна сила.
Тъй като мозазаврите са били влечуги,
мускулите им може би са имали подобни възможности.
Имали са още едно средство,
което е увеличавало елемента на изненада.
Едно от трудните неща в плуването
е динамиката, която е необходима, за да заплувате бързо,
както спринтьорът тръгва от старта.
За да постигнеш това, най-добре е да извиеш тялото си в средата
и да се изтласкаш във водата странично.
Рибата днес използва този метод.
С такъв С-образен старт
тя за миг достига пределната си скорост от застинало положение.
Мозазаврите вероятно са правили нещо подобно,
но в огромни мащаби, разбира се.
С каква скорост е могъл да плува хофмановият мозазавър?
За целта екипът на предаването поръча уникално научно изследване.
Доскоро никой не се беше опитвал да изчисли
тези стойности в детайли.
Правим един от първите опити да изчислим какво са могли тези животни.
Получихме невероятни резултати.
ДЪЛЖИНА НА ТЯЛОТО
Екипът прави четворна проверка, за да се увери, че изчисленията са точни.
ДЪЛЖИНА НА ОПАШКАТА
И четирите опита стигнаха до един и същи извод.
Тези животни са могли да ускоряват невероятно много.
Този мозазавър е изминавал почти цялата дължина на тялото си
за една секунда.
Това означава, че ако е на 17 метра от вас,
за една секунда ще е почти до вас.
А в следващата секунда вече ще ви е задминал и може би ще ви е изял.
Да ви блъсне мозазавър,
сигурно е било като да ви блъсне камион.
Само ударът с него, да не говорим за последващото ухапване,
би убил плячката мигновено.
Мозазаврите са достигали почти 50 км/ч за една секунда.
Затова се предполага, че са най-страшният морски хищник за всички времена.
Превод на субтитрите Катина Николова