Динозаври панували на планеті...
ДЕВІД АТТЕНБОРО ПРЕДСТАВЛЯЄ
...понад 150 мільйонів років.
Вони займали чи не кожен її куточок
і бували всіх можливих форм і розмірів.
Деякі з них були справді надзвичайні.
Тепер ми знаємо, що тиранозавр прекрасно плавав,
що велоцираптор був підступним, укритим пір'ям мисливцем,
і що деяким динозаврам була властива дуже дивна поведінка.
Майже щодня стаються нові відкриття,
які розказують більше про життя на планеті 66 мільйонів років тому.
У цьому сезоні «Доісторичної планети»
ми покажемо нових тварин
і їхні поневіряння в пошуку партнерів,
виклики у вихованні потомства
і масштабні сутички.
Подорож у часи, коли природа влаштовувала неймовірне видовище.
Це «Доісторична планета 2».
ДОІСТОРИЧНА ПЛАНЕТА 2
ОКЕАНИ
Океан.
Найграндіозніший ареал доісторичної планети...
і домівка одного з найбільших хижаків усіх часів...
велетенського мозазавра.
Та не всі мозазаври – люті п'ятнадцятиметрові чудовиська.
Серед рифу відпочиває фосфорозавр.
Ця самиця – також мозазавр.
Вона належить до менших мозазаврів – завдовшки три метри.
Вдень вона ховається від небезпеки.
Проте раз на пів години чи на годину мусить виринути на поверхню і вдихнути.
Як і інші представники цього роду, вона дихає повітрям.
Самиця крихітна на тлі більших мозазаврів.
Однак це теж смертоносна хижачка...
яка не завжди ховається в тіні.
У свій час вона стає мисливицею.
А настає він після заходу сонця.
У темряві підводний світ змінюється.
Мільярди істот виринають з глибин,
щоб поживитися біля поверхні води.
Найбільша масова міграція на Землі відбувається в майже повній темряві,
і побачити її можна лише завдяки спеціальним камерам нічного бачення.
Найвидовищніші з нічних гостей – риби з родини міктофових.
Через хімічну реакцію в їхніх тілах з'являється слабке мерехтливе сяйво.
Спалахи біолюмінісценції часто збивають хижаків з пантелику.
Якщо ж дивитися на них знизу, то мерехтіння дозволяє їм злитися
з відблисками Місяця на поверхні океану.
Однак від самиці фосфорозавра їм не сховатись.
Пропорційно до розміру тіла, у неї найбільші очі серед мозазаврів...
які здатні розпізнати ілюзію та ідентифікувати здобич.
До світанку
косяки риб знову занурюються на глибину.
А фосфорозавр вертається у свій денний сховок.
На полювання знову випливають найбільші мозазаври.
Самиці доведеться дочекатися ночі, щоб знову вирушити на полювання.
Удень доісторичний океан створює можливості
для геть іншого типу мисливця.
У теплих мілководних морях Північної Америки
кількість риби може зрівнятися з нічним напливом міктофових.
Риба, мов магніт, притягує майже двометрового гесперорніса.
Гесперорніс не вміє літати, але чудово пристосований до життя в океані.
Він ефективно пливе, відштовхуючись великими й сильними лапами.
Нещасна рибка ніяк не вирветься,
якщо потрапить у його дзьоб з гострющими зубами.
Гесперорніс недовго смакує цим косяком сам.
Ксіфактин, або риба-бульдог.
Рибне місце дуже скоро приваблює сюди і їх.
Завдовшки понад п'ять метрів, це одні найбільших і найшвидших риб океану.
Величезна паща ксіфактина дає змогу поглинати по кілька рибин одночасно.
Про нього відомо, що він міг ковтнути цілою жертву, лиш удвоє за нього меншу.
Спершу риби вистачає на всіх.
Та коли її стає менше, ксіфактини звертають увагу на декого іншого.
Хижак от-от стане здобиччю.
Гесперорнісу лишається одне: щодуху пливти, рятуючи своє життя.
Ксіфактин пливе швидше.
Утім, гесперорніс верткіший.
Але в очах риби-бульдога усе навколо – потенційна пожива.
Навіть представники його ж виду.
Кілька хвилин – і бенкет завершується...
а хижаки пливуть далі.
Небезпеки в океані підстерігають не тільки у формі лютих хижаків.
Загрозу становить саме море.
Поблизу островів доісторичної Європи
сила припливу створює нові виклики.
Особливо для найдрібніших.
Це ікра амонітів.
Тисячі ікринок.
Їх прибиває до берега...
в припливні озерця.
Тут вони мають змогу безпечно розвиватися.
Ікринки крихітні – менш ніж сантиметр у діаметрі.
Пора малечі вирватися на волю.
Вони пливуть за допомогою реактивних рушіїв.
Але освоїти нові навички плавання нелегко.
Досі ці озерця слугували малечі «яслами».
Та відплив ізолював їх від океану.
Інші здатні звідси вибратись.
Але для безпомічних амонітів
прихисток може швидко перетворитися на смертельну пастку.
Під полуденним сонцем вода в озерці випаровується.
Якщо озерце висохне, всі вони загинуть.
Та ще не все втрачено.
Малята амонітів мають надзвичайну здатність.
Кожне пробує вибратися на волю, а тому вони гуртуються.
Об'єднавши зусилля, малята рухаються як одне ціле.
Кожне тримається цієї крихітної живої хвилі,
яку штовхають по голому камінню амоніти позаду...
і врешті малята опиняються у глибокій воді.
Тут вони чекатимуть припливу.
Утекти вдалося не всім.
Багато хто лишився там...
і стане поживою для некрофагів, зокрема малят пірораптора.
Решту потужні течії несуть на кілометри від берега.
Навіть сюди – у саме серце Тихого океану.
Ці величезні атоли з лагунами посередині –
єдине пристановище на тисячі кілометрів.
У винятковому місці прихисток знаходять туаранґізаври – вид елазмозавра.
За межами мілководдя все геть інакше.
Щодня елазмозаври мусять занурюватися на глибину.
Каньйони в стінах атолів ведуть до багатих рибних місць.
Глибокі води приваблюють не лише голодних елазмозаврів,
а й хижаків, які ними харчуються.
Найбільших в океані.
П'ятнадцятиметровий мозазавр.
Поживні речовини, що піднімаються з дна океану, принаджують багато риби.
Обтічна форма тіла й чотири потужні плавці
дозволяють елазмозаврам прекрасно маневрувати.
Однак їхні щоденні вилазки по харчі роблять їх передбачуваними
для розумного й терплячого мисливця.
Мозазавр нападає із засідки.
Величезна тварина використовує хвіст для феноменального прискорення.
Цього разу не пощастило.
Власне, більшість його полювань невдалі.
Однак елазмозаврів тут так багато,
що невдовзі випаде нова нагода.
Замаскувавшись на темному дні каньйону, мозазавр підкрадається непомітно...
і вичікує когось молодого й недосвідченого.
Ідеальну жертву.
Мозазавр кидається на жертву з такою силою,
що та часом гине від самого зіткнення.
Напад відбувся блискавично, тож елазмозавр не мав і шансу втекти.
Життя в океані буває небезпечне, і не тільки через велетнів.
З малят амонітів, які зуміли покинути припливні озерця,
через кілька місяців у морі виживає лише кожне соте.
Оцим особливо поталанило.
Океанічні течії віднесли їх у найкраще місце для життя –
в зарості водоростей на узбережжі Європи.
Тут косяки амонітів дивують багатством розмірів...
і форм.
Дивний двометровий бакуліт,
який харчується при морському дні.
І майже такий самий за розміром
дипломоцерас у формі велетенської канцелярської скріпки.
Усі вони тут процвітають завдяки достатку поживи.
Планктон. Малі ракоподібні. Деякі їдять навіть рибу.
Ці малюки поволі набувають
надзвичайної форми, яку матимуть у дорослому віці.
Випнутий завиток підказує, що це юні ностоцераси.
А це дорослі ностоцераси.
Вони надають перевагу морському дну на глибоководді.
Амоніти процвітали в цих доісторичних океанах
майже 400 мільйонів років.
Тисячі видів.
Це одна з найуспішніших тваринних груп в історії всього живого...
яка процвітала і в помірному кліматі, і в найхолодніших водах на полюсах.
Наприклад тут, у зледенілому морі Антарктики.
Після зимової ледь чи не повної темряви низьке сонце поволі топить лід...
і знову розкриває шлях для велетенського сезонного гостя.
Мортурнерія – химерний вид елазмозавра.
Вони теплокровні
і вкриті товстим шаром жиру, який зберігає тепло тіла.
Мортурнерії – одні з найскритніших і невловимих тварин усіх часів.
Цей табун здолав понад три тисячі кілометрів від Південної Америки,
щоб устигнути сюди до весни.
Народжені цього року малята вперше побачать морський лід.
Для рептилій, які дихають повітрям, це може бути небезпечно.
Вдихнути вони можуть лише в прогалинах у кризі.
Дорослі сторожко шукають їх, ведучи табун,
а малята тримаються поряд.
Холодні води – ідеальний ареал для улюбленої поживи цього велетня.
Полярного мулу, в якому повно дрібних істот.
На квадратному метрі морського дна можна знайти сотні крихітних тварин.
Відділяти їстівне від волого намулу непросто.
Та вони вдаються до перевіреного способу.
Зачерпуючи повну пащу мулу, вони частково прикривають щелепи
і відфільтровують їжу, мов крізь велике сито.
Це єдині тварини, які використовують зуби таким чином.
Мортунерія харчується тут ціле літо,
доки вода знову не вкриється кригою з настанням полярної зими.
У тепліших водах їх чекають інші випробування.
Однак найвинахідливіші тварини завжди знайдуть нові можливості
у неозорих океанах доісторичної планети.
ДОІСТОРИЧНА ПЛАНЕТА: ЗА ЛАШТУНКАМИ
ЯК ШВИДКО ПЛАВАВ МОЗАЗАВР?
На суходолі доісторичної планети царювали динозаври.
А от у морях панувала геть інша група рептилій –
мозазаври.
Ось череп одного з них.
Мозазаври – це морські ящури.
Уявіть собі велетенського, плавучого комодського варана завбільшки як кит.
МАЙК ХАБІБ УНІВЕРСИТЕТ КАЛІФОРНІЇ
Конічна морда, груба шкура, плавники замість звичайних кінцівок
і довгий хвіст, який дуже нагадує перевернутий акулячий.
От вам і мозазавр.
Найбільший був мозазавр Гоффмана.
Хижак, який нападав із засідки.
У чому ж таємниця його успіху?
Вони здатні зі стану цілковитого спокою...
КІРСТЕН ФОРМОСО УНІВЕРСИТЕТ ПІВДЕННОЇ КАЛІФОРНІЇ
...блискавично набрати швидкість.
У сучасному світі це вміння є в таких плазунів, як крокодили.
Їхні м'язи здатні на короткі сплески надзвичайної сили.
Мозазаври як рептилії і як ящури,
мабуть, також мали подібну силу в м'язах.
У них було й інше пристосування,
яке посилювало елемент несподіванки.
Найскладніше у плаванні –
це швидко почати рух у воді,
як спринтер, який стартує для забігу.
Найкращий спосіб – це вигнутися літерою «С»
і відштовхнутися від води з одного боку.
Цим методом користується риба.
Так званий С-старт
дає змогу миттєво набрати швидкість зі стану спокою.
Вірогідно, мозазаври поводилися так само,
але в значно грандіозніших масштабах.
Як швидко плавав такий велетень, як мозазавр Гоффмана?
Щоб це з'ясувати, наша команда замовила унікальне дослідження.
Донедавна ніхто не намагався так ретельно
розрахувати ці характеристики.
Наша робота – це одна з перших спроб
обчислити швидкість цих тварин.
І ми отримали приголомшливі результати.
ДОВЖИНА ТІЛА
Команда чотири рази перевіряла...
12 ТОНН 13 МЕТРІВ
...чи це не помилка.
ДОВЖИНА ХВОСТА
Усі чотири дослідження зійшлися у висновках.
Ці тварини вміли дивовижно прискорюватись.
Цей мозазавр долав відстань, яка дорівнює 75% його тіла,
за секунду.
Тобто, якщо мозазавр за сімнадцять метрів від вас,
то за секунду він наблизиться на 75%.
А за дві секунди він залишить вас далеко позаду
або радше проковтне по дорозі.
Коли на вас кидається мозазавр –
це наче зіткнення з великою вантажівкою.
Навіть від самого зіткнення, що вже й казати про укус,
жертва миттю загине.
Мозазаври розганялися до 50 км/год
за якусь секунду.
Завдяки цьому вони стали найсильнішими морськими хижаками всіх часів.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська