Dinosaury vládli našej planéte...
UVÁDZA DAVID ATTENBOROUGH
...viac ako 150 miliónov rokov.
Obývali takmer každý kút zemegule
a dorastali do všemožných tvarov a veľkostí.
Niektoré boli ozaj neobvyklé.
V súčasnosti už vieme, že T. rex bol zdatný plavec,
Velociraptory boli prefíkané operené predátory
a že niektoré dinosaury sa správajú ozaj prapodivne.
Ale takmer každý deň prináša nové objavy,
vďaka ktorým zisťujeme viac o našej planéte pred 66 miliónmi rokov.
Tentoraz v Prehistorickej planéte
odhalíme nové zvieratá
a nové poznatky o ich strastiach pri hľadaní partnera,
problémoch pri výchove rodiny
a o súbojoch titanov.
Prenesieme sa do obdobia, keď príroda predvádzala najväčšie divy.
Toto je Prehistorická planéta 2.
PREHISTORICKÁ PLANÉTA 2
OCEÁNY
Oceán.
Najväčší habitát prehistorickej planéty.
Domov jedného z najväčších predátorov, aký kedy žil.
Obrovského mosasaura.
Ale nie všetky mosasaury sú desivé 15-metrové príšery.
V útese sa ukrýva Phosphorosaurus.
Aj táto samica je mosasaurus.
Patrí k tým najmenším, meria len tri metre.
Väčšinu dňa sa skrýva pred hrozbami.
Ale raz alebo dvakrát za hodinu sa musí vynoriť a nadýchnuť.
Tak ako všetky zvieratá jej druhu aj ona dýcha vzduch.
Veľkosťou ju zahanbia najväčšie mosasaury.
Ale aj ona je vražedný predátor.
A neskrýva sa stále v tieni.
Keď nadíde správny čas, stane sa lovcom.
A ten čas nastáva po súmraku.
Keď sa zotmie, jej podvodný svet sa zmení.
Z hlbín sa vynárajú milióny tvorov za potravou tesne pod hladinou.
Najväčšia hromadná migrácia na Zemi sa odohráva v takmer úplnej tme
a vidieť ju možno len špeciálnymi kamerami s nočným videním.
K najpôsobivejším nočným návštevníkom patria tieto lampovníky.
Tlmené, tajomné svetlo vzniká chemickou reakciou v ich tele.
Záblesk bioluminiscencie môžu využiť na zmätenie predátorov.
A pri pohľade zospodu im žiara umožňuje splynúť
a skryť sa za odraz mesačného svitu na hladine oceána.
Ale pred Phosphorosaurom sa neskryjú.
Na svoju veľkosť má najväčšie oči zo všetkých mosasaurov.
Tie jej umožňujú túto ilúziu prekuknúť a rozoznať svoju korisť.
Než nastane úsvit,
migrujúci húf sa znovu ponorí do hlbín.
Aj Phosphorosaurus sa musí vrátiť do svojho denného úkrytu.
Najväčšie mosasaury sú opäť na love.
Bude musieť počkať do súmraku, než bude znovu bezpečné loviť.
Cez deň poskytuje prehistorický oceán možnosti
rôznorodým typom lovcov.
V teplých plytkých severoamerických moriach
sa počet rýb takmer vyrovná nočnému húfu lampovníkov.
A sú magnetom pre takmer dvojmetrového Hesperornisa.
Hoci Hesperornis nevie lietať, na oceánsky život je dobre prispôsobený.
Veľké silné nohy ho svižne poháňajú vpred.
Žiadna úbohá rybka neunikne,
keď ju chytí zobákom so zubami ostrými ako britva.
Hesperornisy nemajú húf dlho len pre seba.
Xiphactinus, ryby známe ako X-fish.
Vidina potravy ich rýchlo priláka vo veľkom počte.
Merajú vyše päť metrov a patria medzi najväčšie a najrýchlejšie ryby v oceáne.
Obrovskými ústami dokáže Xiphactinus nabrať niekoľko rýb naraz
a je známy tým, že vcelku prehltne korisť polovičnej veľkosti, ako je on sám.
Spočiatku je tu dosť pre každého.
Ale keď klesne počet rýb, pozornosť Xiphactinusa upúta niečo iné.
Z predátora sa stane korisť.
Hesperornis má len jednu možnosť: plávať ako o život.
Xiphactinus je rýchlejší.
Hesperornis je vrtkejší.
Ale pre X-fish je potravou všetko...
dokonca aj vlastný druh.
Zanedlho je po hostine...
a predátory sa poberú preč.
Smrtiace predátory nie sú jedinou hrozbou oceánu.
Nebezpečné je aj samotné more.
Tu pri ostrovoch prehistorickej Európy
vystavuje zvieratá skúške sila prílivu.
A to najmä tie najdrobnejšie tvory.
Toto sú vajíčka amonitov.
Sú ich tisícky.
Odplavilo ich k pobrežiu...
do skalných jazierok.
Tu sa môžu bezpečne vyvíjať ďaleko od hrozieb.
Vajíčka sú drobné, merajú len zlomok centimetra.
Nastal čas, aby sa mladé vo vajíčkach oslobodili.
Poháňa ich prúd vody.
Podrobiť si novú plaveckú techniku ale nie je ľahké.
Doteraz boli tieto jazierka bezpečným útočiskom.
Po odlive sa však oddelia od oceána.
Niektorí dokážu uniknúť.
Ale pre bezmocné amonity
sa ich útočisko rýchlo môže stať smrtonosnou pascou.
Pod poludňajším slnkom sa voda v jazierku začína odparovať.
Ak úplne vyschne, uhynú.
Ale všetko nie je stratené.
Mladé amonity dokážu niečo pozoruhodné.
Každý bojuje o slobodu, a to ich núti spolupracovať.
Spoločným úsilím sa dokážu efektívne pohybovať ako jeden.
Každý amonit sa vezie na tomto malom žijúcom prúde,
a tie za nimi ho pretlačia cez holé skaly...
až napokon uniknú do hlbších vôd.
Teraz počkajú na príliv.
Neunikli však všetci.
Mnohé zostali napospas...
a stanú sa potravou pre zlodejov, akými sú tieto mláďatá Pyroraptora.
Zvyšok odnáša silný prúd ďaleko od pevniny.
Dokonca až takto ďaleko. Do samotného srdca Tichého oceána.
Tieto obrovské atoly a lagúny uprostred
sú jediným útočiskom tisíce kilometrov ďaleko.
Na tomto nezvyčajnom mieste našiel bezpečie Tuarangisaurus, druh elasmosaura.
Mimo týchto plytčín sa odohráva iný príbeh.
Každý deň sa elasmosaury musia vydať do hlbších vôd.
Kaňony v stenách koralových útesov vedú z plytčín na bohaté krmoviská.
Tieto hlboké vody však nelákajú len hladné elasmosaury,
ale aj predátory, ktoré ich lovia.
Tie najväčšie v oceáne.
Pätnásťmetrový Mosasaurus.
Živiny na dne oceána zabezpečujú bohatý prísun rýb.
Vďaka štíhlemu telu a štyrom silným plutvám
dokážu elasmosaury zdatne manévrovať.
Ale vďaka každodenným nájazdom za potravu
môže inteligentný a trpezlivý lovec ich pohyby predvídať.
Mosasaurus loví z úkrytu.
Toto obrovské zviera využíva veľký chvost na neuveriteľné zrýchlenie.
Tentoraz nemal šťastie.
Vlastne, väčšina pokusov zlyhá.
Keďže tu však žije toľko elasmosaurov,
zanedlho sa mu naskytne iná príležitosť.
Vďaka maskovaniu pri tmavom dne kaňonu sa mosasaurus môže priblížiť nepozorovane...
a čakať na mladé, neskúsené jedince.
Ideálna obeť.
Mosasaurus dokáže korisť zasiahnuť takou silou,
že ju môže zabiť samotný náraz.
Útok je taký rýchly, že elasmosaurus ho takmer určite nečaká.
Život v oceáne je nebezpečný nielen kvôli obrom.
Z mladých amonitov, ktoré unikli zo skalných jazierok,
prežije niekoľko mesiacov v mori menej než jeden zo sto.
Ale týchto zopár malo mimoriadne šťastie.
Oceánske prúdy ich odniesli na ideálne miesto pre život:
dno s morskou trávou pri pobrežiach Európy.
Tú žijú amonity nečakane rozmanitých veľkostí...
a tvarov.
Tento zvláštny takmer dvojmetrový obor je Baculites,
ktorý hľadá potravu pri morskom dne.
Takmer rovnako veľký
je Diplomoceras, ktorý tvarom pripomína obrovskú kancelársku spinku.
Všetkým sa tu darí vďaka bohatým zdrojom potravy.
Planktón. Malé kôrovce. Niektoré jedia dokonca aj ryby.
Tieto mladé amonity začínajú nadobúdať
neobyčajný tvar, do akého sa vyvinú v dospelosti.
Podľa vyčnievajúcej špirály vieme, že sú to mladé Nostocerasy.
Toto sú dospelé Nostocerasy.
Uprednostňujú morské dno v hlbších vodách.
Amonity prosperovali v prehistorických oceánoch
vyše 400 miliónov rokov.
Existovalo ich tisíce druhov.
Patria k najzdatnejšej skupine zvierat, aké kedy žili.
Darilo sa im v teplých moriach aj v studených vodách na póloch.
Ako napríklad tu, v zamrznutom mori okolo Antarktídy.
Po zime v takmer úplnej tme slnko nízko na oblohe začína roztápať ľad...
a znovu sprístupňuje toto miesto pre obrovského sezónneho návštevníka.
Morturneria, zvláštny typ elasmosaura.
Sú teplokrvné.
Hrubá vrstva tuku udržuje ich telo v teple.
Patrí k najzáhadnejším a najtajomnejším zvieratám na zemi.
Táto skupinka migrovala vyše tritisíc kilometrov z Južnej Ameriky,
aby sem prišla na jar.
Tohtoročné mláďatá sa prvý raz stretnú s morským ľadom.
Pre plazy dýchajúce vzduch to môže byť nebezpečné.
Nadýchnuť sa môžu len cez diery v ľade.
Dospelí ich musia k nim starostlivo naviesť
a mladé sa musia držať nablízku.
Studené vody sú ideálnym habitátom pre obľúbenú potravu týchto obrov.
Polárne bahno plné drobných tvorov.
Na každom centimetri štvorcovom morského dna môžu byť stovky zvieratiek.
Oddeliť jedlú potravu od lepkavého bahna je náročná úloha.
Majú však šikovné riešenie.
Naberú si plnú papuľu bahna a čiastočne zovrú čeľuste,
čím vytvoria obrovské sitko, ktorým precedia potravu.
Sú to jediné zvieratá, ktoré takto využívajú zuby pri jedení.
Morturnerie sa tu budú kŕmiť celé leto,
až kým voda v polárnej zime znovu nezamrzne.
V teplejších vodách budú na ne číhať iné nástrahy.
Ale tie najvynachádzavejšie zvieratá vždy nájdu možnosti
v rozľahlých oceánoch prehistorickej planéty.
PREHISTORICKÁ PLANÉTA: ZÁKULISIE
AKÉ RÝCHLE BOLI MOSASAURY?
Na súši prehistorickej planéty vládli dinosaury.
V moriach však panoval iný druh plazov:
mosasaury.
A toto je lebka jedného z nich.
Mosasaury boli morské jaštery.
Predstavte si obrovského plávajúceho varana komodského veľkého ako veľryba.
KALIFORNSKÁ UNIVERZITA
Zúžený pysk, drsná koža, štyri plutvy namiesto končatín
a dlhý chvost, ktorý pripomínal obrátený chvost žraloka.
Taký bol mosasaurus.
Najväčší bol Mosasaurus hoffmanni.
Tento predátor lovil z úkrytu.
Ale aké bolo tajomstvo jeho úspechu?
Dokázali z nehybnej pozície...
UNIVERZITA JUŽNÁ KALIFORNIA
...za okamih neuveriteľne zrýchliť.
V súčasnom svete vidíme tieto zručnosti u plazov ako krokodíly.
Ich svaly dokážu krátkodobo vyprodukovať neuveriteľnú silu.
Keďže boli mosasaury plazy, jaštery,
ich svaly zrejme dokázali niečo podobné.
Boli prispôsobené aj inak.
Efektívnejšie využívali moment prekvapenia.
Na plávaní je náročné,
že rýchly štart si vyžaduje istú dynamiku
podobnú šprintérom na štartovacom bloku.
Najlepším spôsobom je ohnúť sa do tvaru písmena C
a odraziť sa od vody bokom tela.
Súčasné ryby využívajú túto techniku.
Je známa ako C-štart
a umožňuje im za okamih zrýchliť z miesta na najvyššiu rýchlosť.
RÝCHLOSŤ – ZRÝCHLENIE – ČAS
Mosasaury zrejme dokázali niečo podobné,
ale, samozrejme, vo väčšom rozsahu.
Ako rýchlo dokázal plávať obor ako Mosasaurus hoffmanni?
Aby sme to zistili, tím Prehistorickej planéty vykonal jedinečnú vedeckú štúdiu.
Donedávna sa nikto nepokúsil vypočítať
tento výkon do detailov.
Naša práca boli prvé pokusy
kvantifikovať výkony týchto zvierat.
A výsledky sú ozaj zarážajúce.
DĹŽKA TELA
Výpočty zopakovali štyrikrát...
11 TON 13 METROV
...pre overenie správnosti.
DĹŽKA CHVOSTA
Všetky štyri pokusy priniesli rovnaký výsledok.
Tieto zvieratá dokázali vytvoriť mimoriadne vysoké zrýchlenie.
Tento mosasaurus zrejme dokázal prejsť za sekundu vzdialenosť
až 75 % dĺžky svojho tela.
Teda, ak by mosasaurus bol od vás vzdialený 17 metrov,
o sekundu by bol o 75 % bližšie.
A o ďalšiu sekundu by prešiel okolo vás
a zrejme vás cestou zožral.
Náraz od Mosasaura bybol taký silný,
akoby vás prevalcoval nákladiak.
Už len samotný náraz zvieraťa, nehovoriac o následnom uhryznutí,
mohol v okamihu skoliť veľa koristí.
Mosasaury dosiahli rýchlosť takmer 50 km/h za necelú sekundu.
Vďaka tomu boli nepochybne najmocnejším morským predátorom všetkých čias.
Preklad titulkov: Monika Sitarčíková