Dinosaurene hersket på planeten vår
i over 150 millioner år.
De levde nærmest overalt på vår klode,
og de kom i alle tenkelige former og størrelser.
Enkelte var virkelig usedvanlige.
Vi vet nå at T. rex var en god svømmer.
At Velociraptor var en smart, fjærkledd jeger.
Og at enkelte dinosaurer hadde en veldig merkelig atferd.
Men vi oppdager nye ting nesten hver dag
som forteller oss mer om livet på planeten for 66 millioner år siden.
Denne gangen på Prehistoric Planet
skal vi få se nye dyr
og få ny innsikt i hvordan de finner seg maker...
...utfordringene de møter når de skal oppfostre unge og de største kampene.
Vi reiser til en tid da naturen ga en utrolig oppvisning.
Dette er Prehistoric Planet 2.
Havet.
Det største habitat på vår forhistoriske planet...
...og hjemmet til et av de største rovdyrene som noen gang har levd...
...en svær mosasaur.
Men ikke alle mosasaurer er rovgriske monstre som er 15 meter lange.
En Phosphorosaurus søker ly i revet.
Hun er også en mosasaur. En av de minste, bare tre meter lang.
Hun tilbringer dagen med å gjemme seg for farer.
Men et par ganger i timen må hun spurte opp til overflaten for å puste.
Hun må ha luft for å puste, som slektningene sine.
Hun er liten i forhold til andre mosasaurer.
Men hun er også en dødelig jeger...
...og hun gjemmer seg ikke hele tiden.
Når det passer seg slik, blir hun en jeger.
Det skjer ved solnedgang.
Så snart det er mørkt, forvandles hennes verden under vann.
Milliarder av skapninger beveger seg opp fra dypet
for å spise nær overflaten.
Den største vandringen på jorden foregår nærmest i mørket
og kan bare ses med spesielle nattsynkameraer.
Den mest spektakulære av nattens besøkende er en type lysprikkfisker.
Det svake, nifse lyset produseres av en kjemisk reaksjon i kroppen.
Lysene de produserer kan brukes til å forvirre rovdyr.
Når det ses nedenfra, lar lysene dem blande seg med
og gjemme seg mot havets månelyse overflate.
Men de kan ikke gjemme seg for Phosphorosaurus.
Hun har de største øynene i forhold til kroppsstørrelsen av alle mosasaurer.
Øynene lar henne gjennomskue illusjonen og velge ut byttet sitt.
Når morgenen kommer, har stimene sunket ned i dypet igjen.
Phosphorosaurus må også tilbake til sitt daglige gjemmested.
De største mosasaurene er ute på jakt igjen.
Hun må vente til natten før det er trygt å jakte igjen.
På dagen byr det forhistoriske havet på muligheter for en annerledes jeger.
I Nord-Amerikas varme, grunne hav
er det nesten like mange fisk som de nattlige lysprikkfiskene.
De er som en magnet for den 1,8 meter lange Hesperornis.
Hesperornis kan ikke fly, men er svært godt tilpasset livet i havet.
Store, kraftige bein driver dem raskt fram.
Det finnes ingen redning for fisk
som blir tatt i dette nebbet, som er fullt av sylskarpe tenner.
Hesperornis får ikke ha stimen for seg selv særlig lenge.
Xiphactinus, også kjent som "X-fish".
Muligheten til å få spise gjør at de tiltrekkes i et stort antall.
De er over 5 meter lange, og en av de største og raskeste fiskene i havet.
Xiphactinus har en stor munn, og kan måke i seg mange fisk samtidig.
Den kan også svelge byttedyr som er halvparten så store som dem selv.
I begynnelsen er det nok til alle.
Men når det blir mindre fisk, retter Xiphactinus oppmerksomheten mot noe annet.
Rovdyret blir til byttet.
Hesperornis har bare én mulighet, og det er å svømme for livet.
Xiphactinus er raskere.
Hesperornis er mer smidig.
Men for en Xiphactinus står alt på menyen...
...selv en av deres egne.
I løpet av noen minutter er festmåltidet over...
...og rovdyrene flytter på seg.
Ikke alle farene i havet kommer fra dødelige jegere.
De kan også komme fra sjøen selv.
Her, rundt øyene i forhistoriske Europa,
er det tidevannet som skaper utfordringer for livet i sjøen.
Særlig for de minste skapningene.
Dette er ammonittegg.
Flere tusen av dem.
De har blitt skyllet mot land...
...og opp i tidevannsbasseng.
Her har de muligheten til å utvikle seg uten farer.
Eggene er små, bare en brøkdel av en centimeter.
Det er på tide for ungene å bryte seg løs.
De beveger seg med jetdrift.
Men det er ikke enkelt å lære seg nye svømmeteknikker.
Fram til nå har bassengene vært som en slags barnehage.
Men når det er lavvann, blir de isolerte.
Andre vil klare å rømme.
Men for de hjelpeløse ammonittene, kan denne plassen fort bli en dødelig felle.
I den sterke solen begynner vannet i bassenget å fordampe.
Dersom det tørker ut, vil de alle dø.
Men det finnes håp.
Ammonittbabyer kan gjøre noe utrolig.
Når hver av dem prøver å komme seg unna, klemmes de sammen.
Ved å samle krefter, kan de bevege seg som en enhet.
Hver av dem flyttes på denne levende bølgen
og dyttes over steinene av de som er bakerst...
...til de har rømt til dypere vann.
Nå venter de på at vannet skal stige.
Men ikke alle klarer å rømme.
Mange blir liggende igjen...
...og blir mat for åtseldyr, som disse unge Pyroraptor.
Resten flyttes mange kilometer fra land med kraftige strømmer.
Selv så langt som hit, til hjertet av Stillehavet.
Disse enorme atollene, og lagunene i midten,
gir ly i mange tusen kilometer.
På dette stedet finner Tuarangisaurus, en type elasmosaur, trygghet.
Men utenfor grunnen, er det annerledes.
Elasmosaurene må hver dag bevege seg ut på dypere vann.
Kløfter i atollen fører fra grunnen til steder med mye mat.
Det dype vannet tiltrekker seg ikke bare sultne elasmosaurer,
men også jegerne som jakter på dem.
De største i havet.
En 15 meter lang Mosasaurus.
Næringsstoffer drives opp fra havbunnen og sørger for nok fisk.
Strømlinjeformede kropper og fire kraftige luffer
gjør at elasmosaurene beveger seg elegant.
Men de daglige turene for å spise gjør dem forutsigbare
for en intelligent og tålmodig jeger.
Mosasaurus ligger i bakhold.
Dette enorme dyret bruker den store halen for å oppnå en utrolig fart.
Uten hell denne gangen.
De mislykkes de fleste gangene.
Men siden det er så mange elasmosaurer her,
blir det ikke lenge før de får en ny mulighet.
Mosasauren er kamuflert mot den mørke havbunnen, så ingen ser at den kommer.
Den venter på et ungt og uerfarent dyr.
Det ideelle byttet.
Mosasaurus kan angripe byttet med så stor kraft
at selve støtet kan drepe.
Angrepet skjer så raskt at elasmosauren aldri så den komme.
Livet i havet kan være farlig, men ikke bare på grunn av kjempene.
Av babyammonittene som unnslapp tidevannsbassenget
er det færre enn én av hundre som har overlevd flere måneder i havet.
Men disse har vært svært heldige.
Havstrømmer har ført dem til en ideell plass
med sjøgress, rett utenfor kysten av Europa.
Her er det stimer med ammonitter i alle størrelser
og former.
Denne merkelige kjempen på 180 cm er Baculites,
som finner mat nær havbunnen.
En annen skapning som er nærmest like stor
er Diplomoceras, som ser ut som en binders.
Alle trives de her takket være en overflod av mat.
Plankton. Små skalldyr. Enkelte spiser til og med fisk.
Disse ungene begynner å få den spesielle formen de vil ha som voksne dyr.
Den utstående spiralen identifiserer dem som unge Nostoceras.
Dette er voksne Nostoceras.
De foretrekker havbunnen på dypere vann.
Ammonitter har levd i disse forhistoriske havene
i nesten 400 millioner år.
Det finnes tusenvis av arter.
De er en av de mest suksessrike gruppene av dyr som noen gang har levd...
...og trives i varme, tempererte hav, men også i det kalde vannet ved polene.
Som her i det frosne havet rundt Antarktis.
Etter en vinter i mørke, begynner solen nå å smelte isen,
og havet er igjen tilgjengelig for kjempene som kommer på besøk.
Morturneria, en merkelig type elasmosaur.
De er varmblodige og har et tykt lag med spekk som hjelper dem å holde varmen.
De er et av verdens mest mystiske og flyktige dyr.
Denne flokken har kommet over 300 mil fra Sør-Amerika...
...for å være her når det blir vår.
Det er første gang dette årets kalver har opplevd havisen.
Den kan være farlig for krypdyr som trenger luft.
De får bare luft der det er hull i isen.
De voksne dyrene må navigere forsiktig for å finne dem,
og ungene må holde seg nær.
Det kalde vannet er et utmerket habitat for kjempenes yndlingsmat.
Polgjørme full av små skapninger.
Det kan være hundrevis av små dyr på små områder på havbunnen.
Det er en utfordring å separere maten fra den klebrige gjørmen.
Men de har en fiffig løsning.
De måker opp en munnfull og bare delvis lukker munnen
så den blir som en svær sil som filtrerer ut maten.
Disse er de eneste dyrene som har utviklet tenner for å spise slik.
Morturneria vil spise her resten av sommeren,
til havet igjen fryser over på vinteren ved polene.
I varmere vann møter de andre utfordringer.
Men de mest snarrådige dyrene vil alltid finne muligheter
i de store havene på vår forhistoriske planet.
HVOR RASK VAR EN MOSASAUR?
Det var dinosaurene som hersket på land på vår forhistoriske planet.
Men i havet var det en svært annerledes gruppe med krypdyr som dominerte,
mosasaurene.
Her er hodeskallen til en av dem.
Mosasaurer var havøgler.
Tenk deg en svær, svømmende komodovaran på størrelse med en hval.
Kjegleformet snute, tøff hud, fire luffer istedenfor bein,
og en lang hale som ville sett ut som en haihale, men opp ned.
Da har du en mosasaur.
Den største var Mosasaurus hoffmanni.
Den brukte bakholdsangrep i jakten.
Men hva var hemmeligheten bak suksessen?
De kan bevege seg fra stillestående
til en utrolig fart rett for øynene dine.
I vår moderne verden ser vi denne atferden hos krokodiller.
Musklene kan gi korte eksplosjoner med en utrolig kraft.
Mosasaurene var reptiler, øgler, så de hadde nok den samme muligheten.
De hadde også utviklet en måte for å forbedre overraskelsesmomentet.
Det som er vanskelig med å svømme
er at man trenger en spesiell dynamikk for å få en rask start,
for å gjøre det samme som en sprinter på startblokken.
Den beste måten å gjøre det på er å bøye seg til en C-form
og så dytte bort vannet med siden på kroppen.
Fisk bruker den teknikken i dag,
som også kalles for C-start.
Den lar dem akselerere fra stillestående til full fart på et øyeblikk.
FART - AKSELERASJON
Mosasaurer kunne antakelig gjøre noe liknende,
men selvfølgelig på en større skala.
Så hvor fort kunne en kjempe som Mosasaurus hoffmanni svømme?
Prehistoric Planet-teamet ba om en unik vitenskapelig studie.
Fram til nylig hadde ingen prøvd å anslå
disse prestasjonsverdiene i detalj.
Arbeidet vårt er nyskapende når det gjelder å gi ferdighetene en verdi.
Resultatet vi fikk var ganske forbløffende.
KROPPSLENGDE
De kjørte utregningene fire ganger
for å sørge for at de var korrekte.
Alle de fire eksperimentene kom fram til samme konklusjon.
Disse dyrene kunne generere en massiv akselerasjon.
En mosasaur kunne flytte seg 75 % av kroppslengden sin på ett sekund.
Det betyr at om mosasauren står 17 meter unna deg,
vil den på ett sekund være 75 % nærmere.
Og på det andre sekundet vil den være forbi deg, og antakelig ha spist deg.
Å bli truffet av en mosasaur ville være som å bli truffet av en semitrailer.
Ikke bare bittet som ville følge, men støtet fra dyret
ville kunne drepe momentant.
Mosasaurer nådde en fart på nesten 50 km/t på ett sekund.
Det gjør dem kanskje til tidenes mektigste rovdyr i havet.
Tekst: Tina Shortland