Dinosaurukset hallitsivat planeettaamme...
KERTOJANA DAVID ATTENBOROUGH
...yli 150 miljoonan vuoden ajan.
Niitä oli lähes kaikissa Maan kolkissa.
Ne olivat erikokoisia ja -muotoisia.
Osa oli todella erikoislaatuisia.
Tiedämme, että Tyrannosaurus rex oli hyvä uimari,
Velociraptorit olivat ovelia höyhenpeitteisiä saalistajia -
ja osa dinosauruksista käyttäytyi hyvin omituisesti.
Lähes päivittäin tehdään uusia löytöjä,
jotka kertovat 66 miljoonan vuoden takaisesta elämästä planeetallamme.
Prehistoric Planet -
esittelee nyt uusia eläimiä -
ja tuoreen näkemyksen niiden parinvalinnasta,
perheestä huolehtimisen haasteista -
ja suurieleisistä taisteluista.
Matkustamme aikakauteen, joka tarjoaa todellisia jännitysnäytelmiä.
Tämä on Prehistoric Planet 2.
Valtameri.
Esihistoriallisen planeettamme laajin elinympäristö,
jossa asustaa yksi historian suurimmista pedoista.
Jättimäinen mosasaurus.
Kaikki mosasaurukset eivät kuitenkaan ole 15-metrisiä.
Phosphorosaurus hakee turvaa riutan suojasta.
Sekin on mosasaurus.
Yksi pienimmistä. Alle kolmen metrin pituinen.
Tämä naaras viettää valoisat tunnit piilossa vaaroilta.
Sen on kuitenkin kohottava pintaan hengittämään kerran tai kaksi tunnissa.
Kuten kaikki kaltaisensa, sekin hengittää ilmaa.
Se näyttää pikkuruiselta suurimpien mosasaurusten rinnalla.
Se on kuitenkin vaarallinen peto.
Naaras ei aina piileskele varjoissa.
Siitä tulee saalistaja, kun aika on kypsä.
Eli auringon laskettua.
Vedenalainen maailma muuttuu pimeän laskeuduttua.
Miljardit otukset kohoavat syvyyksistä -
pintavesiin syömään.
Planeettamme suurin joukkovaellus tapahtuu lähes pilkkopimeässä.
Se voidaan havaita vain pimeänäkökameroilla.
Näyttävimpiä yöllisiä vierailijoita ovat valokalat.
Niiden himmeä ja aavemainen valo syntyy kehon kemiallisesta reaktiosta.
Bioluminesenssin välke voi harhauttaa petoja.
Alhaalta päin katsottaessa valon hehku suojaa kaloja,
sillä ne sulautuvat kuun valaisemaan merenpintaan.
Ne eivät kuitenkaan pääse piiloon Phosphorosaurukselta.
Sen silmät ovat suuremmat suhteessa kehoon kuin muilla mosasauruksilla.
Naaras tuntee silmänkääntötempun ja valitsee saaliinsa.
Aamun koittaessa -
öisin vaeltavat parvet ovat laskeutuneet takaisin syvyyksiin.
Myös Phosphorosauruksen on palattava piilopaikkaansa päiväsajaksi.
Suurimmat mosasaurukset ovat palaneet saalistamaan.
Naaras voi palata apajilleen vasta illalla.
Päivisin esihistoriallinen valtameri tarjoaa mahdollisuuksia -
hyvin erilaiselle pedolle.
Pohjois-Amerikan lämpimissä ja matalissa merissä -
kaloja voi olla päivisin yhtä paljon kuin pintaan vaeltavia kävijöitä öisin.
Ne kiinnostavat lähes kaksimetristä Hesperornista.
Hesperornis ei osaa lentää mutta sopii täydellisesti elämään meressä.
Se potkii eteenpäin ketterästi leveillä ja voimakkailla jaloillaan.
Epäonnisilla kaloilla ei ole mahdollisuutta paeta -
niiden joutuessa nokkaan, jota reunustavat neulanterävät hampaat.
Hesperornikset eivät saa nauttia parvesta yksin pitkään.
Xiphactinus on toiselta nimeltään X-kala.
Ruokatarjoilu houkuttelee niitä paikalle suuren parven.
Ne ovat yli viisimetrisiä ja yksi meren suurimmista ja nopeimmista kalalajeista.
Xiphactinus voi ahmia kerralla useita kaloja suureen kitaansa.
Tai kokonaisia kaloja, jotka täyttävät puolet sen kehosta.
Aluksi syötävää riittää kaikille.
Kalasaaliin huvetessa X-kalojen huomio kiinnittyy muualle.
Toisesta pedostakin on tulossa saalis.
Hesperorniksilla on vain yksi vaihtoehto: uida pakoon henkensä edestä.
Xiphactinus on nopeampi.
Hesperornis on ketterämpi.
X-kalan ruoaksi kelpaa kuitenkin lähes mikä vain.
Jopa oman lajin edustaja.
Hetken kuluttua herkut ovat lähes loppuneet -
ja pedot jatkavat matkaa.
Valtameren vaarat eivät johdu vain kohtalokkaista pedoista.
Meri on vaarallinen itsessäänkin.
Esihistoriallisen Euroopan saarilla -
vuoroveden voima tekee elämästä haasteellista.
Erityisesti kaikkein pienimpien otuksien.
Nämä ovat ammoniittien munia.
Niitä on tuhansia.
Nousuvesi on pyyhkäissyt ne rantaan -
kallioiden muodostamiin altaisiin.
Ne voivat kehittyä täällä turvassa vaaroilta.
Munat ovat pikkuruisia. Niiden läpimitta on vain sentin murto-osa.
Jälkeläisten on aika kuoriutua.
Ne liikkuvat suihkuvoimalla.
Uusien uimataitojen oppiminen ei kuitenkaan ole helppoa.
Tähän mennessä altaat ovat toimineet päiväkotina.
Laskuveden tullen ne jäävät eristyksiin.
Toiset voivat poistua takavasemmalle.
Avuttomille ammoniiteille -
päiväkodista voi kuitenkin tulla kuolettava loukku.
Keskipäivän aurinko alkaa haihduttaa altaan vettä.
Jos allas kuivaa, kaikki ammoniitit kuolevat.
Peli ei kuitenkaan ole menetetty.
Ammoniittivauvat pystyvät hienoon suoritukseen.
Kaikki pyrkivät vapauteen. Ne päätyvät yhteen rykelmään.
Yhteiset ponnistukset liikuttavat koko rykelmää.
Ammoniittien oma aaltoliike kuljettaa niitä eteenpäin.
Takana olevat työntävät rykelmän kiven ylitse,
ja ne pääsevät vihdoin syvemmälle.
Ne jäävät odottamaan nousuvettä.
Kaikki eivät kuitenkaan pääse pakoon.
Monet jäävät kuivalle maalle.
Niistä tulee ruokaa raadonsyöjille, kuten näille pienille Pyroraptoreille.
Muut kulkevat voimakkaiden virtausten mukana kilometrien päähän rannasta.
Jopa näin kauas. Tyynen valtameren sydämeen.
Valtavan kokoiset atollit ja niiden keskellä olevat laguunit -
tarjoavat ainoan turvapaikan tuhansien kilometrien säteellä.
Elasmosauruksiin kuuluva Tuarangisaurus löytää täältä harvinaisen turvapaikan.
Matalikkojen ulkopuolella tilanne on toinen.
Elasmosaurusten on uskaltauduttava päivittäin syvempiin vesiin.
Atollien seinämissä olevat kanjonit johtavat ravinteikkaisiin vesiin.
Syvä vesi houkuttelee elasmosaurusten lisäksi -
niitä saalistavia petoja.
Valtameren suurimpia.
Viisitoistametrinen mosasaurus.
Merenpohjasta nousevat ravinteet varmistavat kalatarjonnan.
Virtaviivainen keho ja neljä vahvaa eväjalkaa -
tekevät elasmosauruksista hyvin ketteriä.
Päivittäiset nopeat ruokaretket tekevät niistä helposti ennakoitavia.
Ainakin älykkäälle ja kärsivälliselle saalistajalle.
Mosasaurukset väijyvät saalistaan.
Suurikokoinen eläin kiihdyttää vauhtiaan hämmästyttävän nopeasti pyrstöllään.
Tällä kertaa sitä ei onnistanut.
Itse asiassa tuloksena on usein epäonnistuminen.
Elasmosauruksia on kuitenkin täällä paljon.
Mosasaurus saa siis pian uuden tilaisuuden.
Kanjonin tumma pohja tarjoaa suojavärin. Mosasaurus voi edetä huomaamatta -
ja odottaa nuorta kokematonta yksilöä.
Ihanteellista uhria.
Mosasaurus voi iskeä saaliiseen niin voimakkaasti,
että pelkkä isku voi tappaa.
Hyökkäys on niin nopea, ettei elasmosaurus ehdi huomata mitään.
Elämä valtameressä voi olla vaarallista muutenkin kuin petojen takia.
Rantakallioilta pelastuneista ammoniittivauvoista -
vain alle yksi prosentti on selviytynyt merellä kuukausien ajan.
Näitä harvoja on kuitenkin onnistanut.
Merivirrat ovat kuljettaneet ne ihanteelliseen elinympäristöön:
meriruohon keskelle Euroopan rannikolle.
Ammoniitit liikkuvat täällä parvissa. Ne ovat erikokoisia -
ja erimuotoisia.
Tämä lähes kaksimetrinen jättiläinen on Baculites.
Se ruokailee meren pohjan tuntumassa.
Lähes samankokoinen -
Diplomoceras muistuttaa valtavan kokoista paperiliitintä.
Kaikki lajit kukoistavat täällä, sillä ruokaa on tarjolla runsaasti.
Planktonia ja pieniä äyriäisiä. Osa syö myös kaloja.
Nuoret alkavat kehittyä -
täysikasvuiseen muotoonsa.
Törröttävä spiraali on nuoren Nostoceraksen tunnus.
Nämä ovat täysikasvuisia Nostoceraksia.
Ne hakeutuvat pohjaan syvemmissä vesissä.
Ammoniitit ovat kukoistaneet esihistoriallisissa merissä -
lähes 400 miljoonan vuoden ajan.
Lajeja on tuhansia.
Ne muodostavat yhden luonnonhistorian menestyksekkäimmistä eläinryhmistä.
Ne kukoistivat sekä lämpimissä merissä että napa-alueiden kylmissä vesissä.
Esimerkiksi täällä, Antarktiksen jäisessä meressä.
Taivaanrantaan kohoava aurinko alkaa sulattaa jäätä pimeän talven jälkeen.
Se avaa jälleen kerran tien jättimäiselle kesävieraalle.
Morturneria on omituinen elasmosaurus.
Se on lämminverinen,
sillä sen paksu rasvakerros estää lämmönhukan.
Laji on maailman salaperäisimpiä ja harvimmin tavattuja.
Tämä lauma on vaeltanut Etelä-Amerikasta noin 3 000 kilometriä -
saapuakseen tänne kevään tullen.
Tänä vuonna syntyneet poikaset kohtaavat meren jään ensimmäistä kertaa.
Jää voi saattaa ilmaa hengittävät matelijat vaaraan.
Mortuneriat voivat hengittää vain jäässä olevien aukkojen kautta.
Aikuisten on suunnistettava tarkasti löytääkseen aukot,
ja poikasten on pysyteltävä niiden lähellä.
Kylmät vedet ovat loistava elinympäristö tämän jättiläisen herkkuruoalle.
Napaseudun meren pohjamudassa elää pikku otuksia.
Niitä on lukemattomia jokaisella neliömetrillä.
Syötävän sisällön erottaminen tahmeasta mudasta on kuitenkin haastavaa.
Ne keksivät hienon ratkaisun.
Ne kauhovat suunsa täyteen ja jättävät leukansa raolleen.
Leuat muodostavat jättimäisen sihdin ruoan siivilöimiseen.
Muut eläimet eivät osaa käyttää hampaitaan tällä tavoin.
Morturneriat syövät täällä koko kesän,
kunnes napaseudun talvi koittaa ja vesi saa jääpeitteen.
Lämpimissä vesissä on toisenlaisia haasteita.
Kekseliäät eläimet löytävät kuitenkin aina uusia mahdollisuuksia -
esihistoriallisen planeettamme valtameristä.
KUINKA NOPEA MOSASAURUS OLI?
Dinosaurukset hallitsivat esihistoriallisen planeettamme maita.
Merten herroja olivat aivan erilaiset matelijat:
mosasaurukset.
Tämä on erään mosasauruksen kallo.
Mosasaurukset olivat meressä eläviä liskoja.
Ne olivat valaan kokoisia uivia jättiläisvaraaneja.
TOHTORI
Suippo nokka, karhea nahka, neljä eväjalkaa raajoina -
ja pitkä häntä, joka näytti ylösalaisin käännetyltä hain pyrstöltä.
Siinäpä mosasauruksen perusominaisuudet.
Mosasaurus hoffmanni oli suurin.
Se teki yllätyshyökkäyksiä.
Mikä oli sen menestyksen salaisuus?
Ne olivat aluksi täysin liikkumatta -
mutta kiihdyttivät huippunopeuteen silmänräpäyksessä.
Nykyeläimistä krokotiileilla on tällaisia kykyjä.
Niiden lihakset tuottavat nopeita voimanpurkauksia.
Mosasaurukset ovat matelijoita ja liskoja,
joten niiden lihakset olivat todennäköisesti samantyyppisiä.
Niillä oli myös toinen kyky,
joka saattoi vahvistaa yllätystekijää.
Uimisen haaste on,
että onnistuneeseen starttiin vaaditaan tietynlaista dynamiikkaa.
Sitä voi verrata pikajuoksijan lähtöön.
Se onnistuu parhaiten kaartamalla rankaa C-kirjaimen muotoon -
ja heittäytymällä vedessä sivusuunnassa.
Kalat toimivat niin yhä.
Tällainen startti -
saa uintivauhdin kiihtymään nollasta maksimiin hetkessä.
Mosasaurusten tyyli oli todennäköisesti samanlainen -
mutta paljon suuremmassa mittakaavassa.
Miten nopeasti jättimäinen Mosasaurus hoffmanni ui?
Prehistoric Planet -tiimi tilasi ainutlaatuisen tieteellisen tutkimuksen.
Kukaan ei ollut vielä yrittänyt arvioida -
suorituskyvyn määreitä yksityiskohtaisesti.
Työmme on ensimmäisiä yrityksiä -
selvittää näiden eläinten kykyjä konkreettisten lukujen kautta.
Tulokset ovat ällistyttäviä.
KEHON PITUUS
Tiimi laski mitat neljästi...
11 TONNIA 13 METRIÄ
...varmistaakseen tulokset.
HÄNNÄN PITUUS
Neljä laskentaa tuottivat samat johtopäätökset.
Nämä eläimet pystyivät kiihdyttämään vauhtiaan nopeasti.
Mosasaurus eteni todennäköisesti noin 75 prosenttia pituudestaan -
yhdessä sekunnissa.
Tämä tarkoittaa, että jos seisoo 17 metrin päässä mosasauruksesta,
se on sekunnissa jo 75 prosenttia lähempänä.
Kahden sekunnin päästä se on jo ohittanut uhrinsa -
ja varmaankin popsinut sen kitaansa.
Mosasaurukseen törmäämistä -
voi verrata kuorma-auton alle jäämiseen.
Pelkkä törmäyksen aiheuttama isku, puremasta puhumattakaan,
tappoi monet saaliseläimet välittömästi.
Mosasaurus saavutti 50 km tuntinopeuden -
vain sekunnissa.
Siksi se oli todennäköisesti koko maailmanhistorian suurin meripeto.
Tekstitys: Liisa Sippola