Dinosaurerne regerede planeten i over 150 millioner år.
De beboede stort set alle steder på Jorden
og fandtes i næsten alle tænkelige former og størrelser.
Nogle var i sandhed ekstraordinære.
Vi ved nu, at T. rex var en dygtig svømmer,
at Velociraptor var en udspekuleret, fjerklædt jæger,
og at nogle dinosaurer havde en højst besynderlig adfærd.
Men nye opdagelser gøres næsten hver eneste dag,
som fortæller os mere om livet her på planeten for 66 millioner år siden.
Denne gang i Prehistoric Planet
viser vi nye dyr...
...og ny indsigt i deres kamp for at finde en mage...
...udfordringerne ved at passe på en familie...
...og deres kolossale kampe.
Rejs med tilbage til en tid, hvor naturen viste sig fra sin flotteste side.
Her er Prehistoric Planet 2.
De vidtstrakte sumpe i Nordøstasien.
I dette lavtliggende, oversvømmede område er der talrige øer.
Hver ø er omgivet af stillestående vand.
Det gør dem til potentielle reservater for nyt liv.
En lille flyveøgle, en Azhdarchid. Kun få timer gammel.
Fordi den er på en ø, kan den tage sine første forsigtige skridt i sikkerhed.
Nu hvor den har fundet fodfæste... er det tid til at afprøve vingerne.
At få dem til at virke ordentligt vil kræve lidt øvelse.
Selvom den kun er 30 centimeter høj,
vil den vokse sig stor som en kæmpe med et vingefang på over ni meter.
Og det kræver masser af mad.
Noget, denne lillebitte ø ikke kan give.
Den må væk herfra for at finde føde i sumpskovene, der omgiver øen.
Den første flyvetur er altid svær. Især når den foregår over åbent vand.
I dag er der en let brise. Det hjælper ved at give et ekstra løft.
Men ungen er endnu ikke stærk nok.
Shamosuchus. Fire en halv meter lange rovdyr.
Øen er måske sikker nok, men det er vandet omkring den ikke.
Hvis den ikke får lettet perfekt, er det svært at få højde på.
Og det her er ikke højt nok.
Nogle af de stærkere flyvere er næsten nået i sikkerhed i skoven.
Andre har endnu ikke forsøgt.
Den undslap på næsten mirakuløs vis.
Nu har den chancen for at få sin belønning.
I disse frugtbare sumpskove er der al den føde, den har brug for.
Her i Sydamerikas vådområder
giver de lange sommerdage et endnu større festmåltid.
Disse sumpe vrimler med dyr af alle slags.
Og jægerne samles.
Den glubske en meter lange hornfisk.
Frokost for en kæmpe Austroraptor.
De er slægtninge til Velociraptor, men meget, meget større.
Seks meter fra hoved til halespids og over 350 kilo tunge.
Med tænder, der minder meget om krokodillens,
er disse dinosaurer meget dygtige til at fange fisk.
Det meste af året jager de alene.
Men når fiskebestanden øges om sommeren,
gør antallet af Austroraptorer det også.
De største forsøger at holde de bedste fiskesteder for sig selv.
De tolererer ikke rivaler.
For dem, som stadig ikke er helt udvokset, er det en svær tid på året.
Denne unge han, stadig med ungdommelige farver,
har ikke meget håb om at sikre sig et godt sted at fiske.
Men der er andre måder at få et måltid mad på.
Med al den føde er de voksne meget sløsede, når de æder.
De spiser ofte kun den bedste del af fisken.
Og for en unge er eventuelle rester en udmærket løsning.
Men det er risikabelt.
Hvis det skal lykkes, må den være udspekuleret.
Forslået og tomhændet.
Men de voksne æder stadig, så den kan få muligheden igen.
To voksne slås om det bedste fiskested.
Nu rykker ungen ind.
Og skynder sig væk igen.
Det lykkedes. Og ikke kun levninger.
Så lærte den det.
Og når de gode forhold vender tilbage næste år,
kan den måske gøre krav på sit eget fiskested.
I det nordlige Madagaskar er forholdene allerede ved at ændre sig.
Den første regn i mange måneder genopliver det udtørrede landskab.
Når bassiner og kanaler fyldes op, vender dyrene tilbage.
Og de er ikke alle sammen dinosaurer.
I disse mudderpøle...
...lurer et monster.
Beelzebufo, djævletudsen.
Den er så stor, at den kan sluge en lille dinosaur hel.
Men denne han er ikke på jagt.
Han leder efter en mage.
Djævletudsehunnerne er kræsne, så han må finde et godt sted.
Kun sådan kan han lokke dem til.
Hans dybe brummen kan høres på lang afstand.
Det er ikke helt, hvad han havde håbet på.
Femten meter høje rapetosaurer.
De er blevet lokket hertil af udsigten til et mudderbad.
For Beelzebufo kunne timingen ikke være meget værre.
Hans mudderpøl ligger nu under 70 ton sauropoder.
Tiden er knap.
Djævletudsehunner vil kun parre sig i begyndelsen af regntiden.
Han må finde en ny pøl.
Der er en.
At komme derhen bliver farligt.
Endelig nåede han frem.
Men han blev opdaget.
Han bliver ikke kaldt en djævletudse uden grund.
Tid til at prøve med mere sang.
Men han kan ikke overdøve lyden af tilfredse sauropoder.
Heldigvis for ham
er der én ting, en rapetosaur nyder endnu mere end at rulle sig i mudder.
Og det er mad.
Den sultne flok rykker videre.
Men ikke uden at efterlade sig noget nyttigt.
En masse kæmpestore fodspor, fyldt med vand.
Perfekt for en Beelzebufo, som fortsætter sin søgen efter en mage.
En djævletudse kan kun overleve her,
fordi jorden hvert år oversvømmes i regntiden.
Der er dog steder, hvor klimaforandringer betyder, at regnen er mindre sikker.
Dette indlandsbassin i Nordamerika lå tidligere under næsten en meter vand.
Men efter ti års tørke er det nu knastørt.
Alligevel er nogle dinosaurer her stadig.
En flok pachycephalosaurer.
Besynderlige skabninger med tykke, kuppelformede kranier.
De foretrækker at æde frugt og blade...
...men nu er de tvunget til at nøjes med rødder og insekter.
Flokken ledes af en stor han.
Han holder orden, så alle kan lede efter føde i fred.
Men der er optræk til ballade i flokken.
Den unge han spiller med musklerne.
Nu må den dominerende han enten sætte ham på plads eller smide ham ud.
Han viser sin farverige hovedpynt frem.
Og prøver at skræmme den unge.
Men han giver ikke så let op.
De 25 centimeter tykke kranier gør, at de kan overleve de kraftige sammenstød.
Den gamle han er tungere,
men den unge er mere adræt og har mere udholdenhed.
Det giver ham den afgørende fordel.
Et sejrsbrøl.
Men for tidligt.
Taberen må betale en høj pris.
Eksil.
Alene får han svært ved at klare sig.
Men livet her bliver heller ikke nemt for vinderen,
medmindre vandet vender tilbage, og gerne snart.
På dette enorme kontinent
er der over 250.000 kvadratkilometer sumpområder.
De fleste af dem forbliver oversvømmede året rundt.
Her om foråret
giver den nye plantevækst rigelig føde til de flokke, der samles her.
Men hvor der er et stort antal planteædere...
...er der store jægere.
T. rex.
Det stærkeste landrovdyr på planeten.
De lægger sig normalt i baghold...
...men med så mange vagtsomme blikke...
...er det ikke det rigtige tidspunkt at angribe på.
Da mørket falder på,
trækker nogle af flokkene, som har græsset ude i det fri,
ind i skoven for at søge ly.
Nu får rovdyrene en bedre chance.
Tyrannosauren er den dinosaur, der har de største øjne,
og det giver dem et fremragende nattesyn.
De kan bevæge sig gennem skoven næsten lydløst
takket være polstrede puder under fødderne.
En gruppe edmontosaurer.
De har ingen panser,
men de er lige så store som T. rex og dobbelt så hurtige.
Man skal være snu for at fange en.
Hver jæger går lige så stille i stilling.
Så laver en af dem med vilje en lyd.
Edmontosaurerne er blevet skræmt.
De ved nu, at jægerne er tæt på,
men de ved ikke, præcis hvor de er.
Nu klapper fælden.
En T. rex stormer frem.
Flokken går i panik og flygter hen, hvor de andre T. rex venter i baghold.
En perfekt udført plan...
...af et af de største landrovdyr, der nogensinde har levet...
...i sumpene på vores forhistoriske planet.
STANGEDE PACHYCEPHALOSAURERNE VIRKELIG HINANDEN?
Det her er kraniet fra en pachycephalosaur,
en fem meter lang planteæder.
Trods mange års forskning
forsøger vi stadig at forstå, hvorfor den havde denne sære hovedform.
Det mest særprægede træk ved en pachycephalosaur
er jo den underlige kuppel, den har på hovedet.
Omkring den er en række meget mærkelige knuder og klumper.
De ligner meget en drage.
Da man først så de meget tykke, kuppelformede kranier,
som kan blive 30 centimeter tykke, troede man, de var meget stærke.
Man mente, at de måske slog hovederne sammen
som en del af det sociale hierarki.
I dag stanger dyr som tykhornsfår også hinanden.
Et tykt kranium beskytter hjernen mod slaget.
Men er det forklaring nok på pachycephalosaurens kuppel?
Palæontologerne undersøgte indersiden af kraniet.
De skar en række pachycephalosaur-kupler op
og fandt ud af, at de måske ikke var stærke nok
til modstå de direkte sammenstød.
Men de opdagede også noget andet, som tydede på en helt anden funktion.
Overfladen var dækket af et net af bittesmå fibre.
Måske holdt de den farvestrålende hud, som skulle tiltrække en mage.
Denne nye teori var generelt accepteret... indtil 2013,
hvor der blev gjort en ny opdagelse.
En pachycephalosaur blev fundet
med mærker, der viste, at den havde overlevet adskillige hovedskader,
og det var ikke et enestående fund.
De undersøgte museernes historiske samlinger
og så, at der var mange tilfælde af den slags skader
samme sted på en masse forskellige pachycephalosaurer.
Bevis på, at de formentlig stangede hinanden.
Var kranierne stærke nok
til at beskytte pachycephalosaurernes hjerne?
Forskerne anvendte den nyeste scanningsteknologi.
Med CT-scannere kan vi bygge virtuelle modeller af knoglerne
og udsætte dem for forskellige test,
på samme måde som vi ville gøre med en flydel eller en kunstig hofte.
Det gav dem det endegyldige bevis.
Det viste, at kuplerne kunne holde til meget voldsomme slag.
Med samme kraft, som når spillerne rammer hinanden i amerikansk fodbold.
Vi mener nu, at pachycephalosaurer brugte hovedet
både som et drabeligt våben...
...og som farvestrålende pynt.
To måder at vise, hvem der bestemte i den forhistoriske verden.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve